ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД Закарпатської області
Адреса: вул. Коцюбинського, 2а, м. Ужгород, 88605 
e-mail: inbox@zk.arbitr.gov.ua
вебадреса: http://zk.arbitr.gov.ua

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Рішення

19 травня 2026 р. м. Ужгород Справа №907/569/24 

За позовом Комунального закладу “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” Закарпатської обласної ради, м. Ужгород Закарпатської області
з участю у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Комунальної установи “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради, м. Ужгород Закарпатської області
до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Ужгородський замок”, м. Ужгород Закарпатської області
про розірвання (припинення) Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, б/н від 16.12.2003,

Суддя господарського суду – Пригара Л.І. 
Секретар судового засідання – Мартон М.М.

представники:
Позивача – не з`явився
Відповідача – не з`явився
Третьої особи – не з`явилася

СУТЬ СПОРУ ТА ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ СУДУ В МЕЖАХ СПРАВИ

Комунальним закладом “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” Закарпатської обласної ради, м. Ужгород Закарпатської області заявлено позов до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю “Ужгородський замок”, м. Ужгород Закарпатської області про розірвання (припинення) Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, б/н від 16.12.2003. 
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 04.07.2024 відкрито провадження у справі №907/569/24 в порядку загального позовного провадження, продовжено строк підготовчого провадження до 03.10.2024, підготовче засідання призначено на 03.09.2024. Явку уповноважених представників сторін у підготовче засідання визнано обов`язковою. Встановлено відповідачу строк на подання суду відзиву на позовну заяву в порядку ст. 165 ГПК України з одночасним надісланням копії такого позивачеві, а доказів надіслання – суду, протягом 15-ти днів із дня одержання даної ухвали. Встановлено позивачу строк для надання суду та відповідачу відповіді на відзив в порядку ст. 166 ГПК України, протягом 5-ти днів із дня одержання копії відзиву. 
Ухвалами суду від 03.09.2024, 10.10.2024, 19.11.2024 та 05.12.2024 підготовчі засідання у справі відкладалися з підстав, наведених в ухвалах суду.
У підготовчому засіданні 04.02.2025 судом за участю уповноважених представників сторін проголошувалась перерва до 19.02.2025.
Ухвалою суду від 19.02.2025 підготовче засідання у справі відкладалося з підстав, наведених в ухвалі суду.
У підготовчому засіданні 18.03.2025 судом за участю уповноважених представників сторін проголошувалась перерва до 01.04.2025.
Ухвалами суду від 01.04.2025, 15.04.2025 та 01.05.2025 підготовчі засідання у справі відкладалися з підстав, наведених в ухвалах суду.
У підготовчому засіданні 20.05.2025 судом за участю уповноважених представників сторін проголошувалась перерва до 03.06.2025.
Ухвалою суду від 03.06.2025 підготовче засідання у справі відкладалося з підстав, наведених в ухвалі суду.
Ухвалою суду від 24.06.2025 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача залучено Комунальну установу “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради, м. Ужгород Закарпатської області; підготовче засідання відкладено на 13.08.2025.
Враховуючи ту обставину, що 13.08.2025 підготовче засідання у справі №907/569/24 фактично не відбулося у зв`язку із тимчасовою втратою працездатності головуючою суддею, ухвалою суду від 20.08.2025 підготовче засідання у даній справі призначено на 11.09.2025.
Ухвалою Господарського суду Закарпатської області від 11.09.2025 закрито підготовче провадження у справі №907/569/24 та призначено справу до судового розгляду по суті, судове засідання призначено на 09.10.2025. Явка уповноважених представників учасників процесу в судове засідання визнана судом на власний розсуд.
Ухвалами суду від 09.10.2025, 06.11.2025 та 04.12.2025 судові засідання у справі відкладалися з підстав, наведених в ухвалах суду.
Ухвалою суду від 27.01.2026 в судовому засіданні оголошувалася перерва до 03.03.2026.
Ухвалами суду від 03.03.2026, 02.04.2026 та 30.04.2026 судові засідання у справі відкладалися з підстав, наведених в ухвалах суду.
Представниця позивача через підсистему “Електронний суд” подала заяву б/н від 10.02.2026 (вх. №02.3.1-02/1205/26 від 10.02.2026), якою просить розглянути справу за відсутності позивача. 
Надісланим через підсистему “Електронний суд” клопотанням б/н від 28.04.2026 (вх. №02.3.1-02/3975/26 від 28.04.2026) представниця позивача з покликанням на неможливість примирення сторін спору, просить суд у разі повторної неявки в судове засідання учасників справи чи їх представників, яких повідомлено про дату, час і місце судового засідання, розглянути справу за відсутності таких учасників.
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача явку уповноваженого представника в судове засідання не забезпечила. 
Представник відповідача поданим через канцелярію суду клопотанням б/н від 19.05.2026 (вх. №02.3.1-02/4772/26 від 19.05.2026) просить відкласти розгляд справи на іншу дату у зв`язку із його зайнятістю у іншому судовому процесі.
Розглянувши подане представником відповідача клопотання про відкладення розгляду справи на інший термін, суд доходить до висновку про відмову в його задоволенні з огляду на таке. 
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).
У даному контексті суд зазначає, що сторони мають не тільки процесуальні права, але й процесуальні обов`язки.
Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (параграфи 66, 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").
Відповідно до ст. 43 ГПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Частина 4 вказаної статті регламентує, що суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами.
Зловживання правом має місце, коли під видимою формальною реалізацією прав учасника провадження, що визначені ст. 43 ГПК України, такий учасник провадження має намір затягувати судовий процес.
Згідно зі статтею 13 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Обов`язком заінтересованої сторони є прояв особливої старанності при захисті власних інтересів (рішення Європейського суду з прав людини від 04.10.2001 у справі “Тойшлер проти Германії” (Тeuschler v. Germany).
Тобто сторона повинна демонструвати зацікавленість у найшвидшому вирішенні її питання судом, брати участь на всіх етапах розгляду, що безпосередньо стосуються її, для чого має утримуватись від дій, що можуть безпідставно затягувати судовий процес, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі №361/8331/18 сформулював правовий висновок про те, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.10.2021 у справі №11-250сап21 акцентувала увагу на тому, що ЄСПЛ неодноразово висловлював позицію, згідно з якою відкладення розгляду справи має бути з об`єктивних причин і не суперечити дотриманню розгляду справи у розумні строки. 
Як відзначив Верховний Суд у постановах від 12.03.2019 у справі №910/12842/17, від 01.10.2020 у справі №361/8331/18, від 07.07.2022 у справі №918/539/16, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
У даному контексті суд звертає увагу на те, що представник відповідача не зазначив об`єктивної неможливості проведення судового засідання, призначеного на 19.05.2026, без його участі. 
Що ж стосується наведених представником відповідача обставин в обґрунтування причин його неявки в судове засідання, то суд зазначає, що такі не можуть бути визнані поважними, адже не є об`єктивно непереборними. Відповідач, як учасник судового процесу, не позбавлений права і можливості забезпечити участь у судовому засіданні будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функцій щодо представництва інтересів у суді. 
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 12.03.2019 у справі №910/12842/17. 
При цьому, суд звертає увагу представника відповідача на те, що розгляд справ в інших судах не може мати привілеїв та переваг по відношенню до розгляду справи №907/569/24 в Господарському суді Закарпатської області.
Водночас судом також приймається до уваги той факт, що судові засідання у даній справі неодноразово відкладалися за численними заявами представника відповідача, обґрунтованими необхідністю додаткового часу для можливого врегулювання спору в позасудовому порядку та зайнятістю в інших судових процесах. 
Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки для держави, а й для осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в Рішенні від 07.07.1989 у справі “Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії” зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Ухвалою суду від 30.04.2026 явка учасників справи в судове засідання 19.05.2026 була визнана судом на власний розсуд, відтак, виходячи із засад змагальності та диспозитивності у господарському судочинстві, передбачених статтями 13, 14 ГПК України, учасники справи на власний розсуд скористалися наданим їм частиною 1 статті 42 ГПК України процесуальним правом на участь в судовому засіданні під час розгляду даної справи по суті.
Згідно з приписами ст. 202 Господарського процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому, відповідно до ст. 202 Господарського процесуального кодексу України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, суд вважає за можливе розглянути справу без участі представників позивача, відповідача та третьої особи за наявними у справі матеріалами, яких достатньо для встановлення обставин і вирішення спору по суті. 
За змістом частин 4 та 5 статті 240 Господарського процесуального кодексу України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи суд підписує рішення (повне або скорочене) без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.

АРГУМЕНТИ СТОРІН СПОРУ 

ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ТРЕТЬОЇ ОСОБИ 

Представниця позивача просить задовольнити позов у повному обсязі, покликаючись на те, що відповідач протягом тривалого часу систематично не виконує свого договірного обов`язку щодо своєчасного та повного внесення орендної плати. 
За доводами представниці позивача, невиконання відповідачем грошових зобов`язань набуло системного характеру та стало підставою для неодноразового звернення позивача до суду з метою захисту своїх прав. Так, у межах справи Господарського суду Закарпатської області №907/732/21 сторонами було укладено та затверджено мирову угоду, якою, зокрема, визнано наявність заборгованості відповідача з орендної плати та погоджено зміну розміру орендної плати з 01.09.2022 до 60 000 грн на місяць без ПДВ. Однак навіть після врегулювання спору шляхом укладення мирової угоди відповідач продовжує порушувати свої договірні зобов`язання та не забезпечив належного виконання погоджених умов. 
Як стверджує представниця позивача, станом на 11.01.2024 заборгованість відповідача за період з 01.09.2022 по 31.12.2023 становила 480 177,12 грн, а орендна плата за окремі місяці взагалі не сплачувалася, що стало підставою звернення позивача до суду із позовом про стягнення такої заборгованості в примусовому порядку в межах справи Господарського суду Закарпатської області №907/40/24.
Поряд з тим, як зазначає представниця позивача, станом на 17.05.2024 відповідачем не було здійснено жодного платежу за березень, квітень та травень 2024 року. 
На переконання представниці позивача, систематичне невнесення орендної плати відповідачем свідчить про істотне порушення договору оренди, оскільки позбавляє його того майнового результату, на досягнення якого він обґрунтовано розраховував при укладенні договору, а саме отримання плати за користування комунальним майном; таке порушення має триваючий характер і безпосередньо впливає на реалізацію прав та законних інтересів орендодавця. 
Посилаючись на частину 2 статті 651 Цивільного кодексу України, представниця позивача зазначає, що договір може бути розірвано за рішенням суду у разі істотного порушення його умов другою стороною, а істотним є таке порушення, внаслідок якого сторона значною мірою позбавляється того, на що розраховувала при укладенні договору. 
На підтвердження наведеної правової позиції представниця позивача посилається на висновки Верховного Суду, відповідно до яких систематичне невнесення орендної плати є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання договору оренди, а подальше погашення заборгованості не усуває факту істотного порушення договору та не спростовує наявності підстав для його припинення. 
На думку представниці позивача, тривале та систематичне невиконання відповідачем обов`язку зі сплати орендної плати, незважаючи на попередній судовий спір, укладення мирової угоди та неодноразові випадки прострочення виконання грошових зобов`язань, свідчить про істотне порушення умов договору оренди та є достатньою підставою для його розірвання в судовому порядку. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача письмово висловленої позиції щодо заявленого позову суду не подала.

ПОЗИЦІЯ ВІДПОВІДАЧА 

Представник відповідача через підсистему “Електронний суд” подав відзив на позовну заяву б/н від 18.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2616/25 від 18.03.2025), за змістом якого заперечує проти задоволення позову та вважає заявлені вимоги необґрунтованими з огляду на відсутність як матеріально-правових, так і процесуальних підстав для дострокового припинення договірних правовідносин. 
Як вказує представник відповідача, передане відповідачу в оренду за спірним договором майно належить до спільної власності територіальних громад Закарпатської області, а Комунальний заклад “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” володіє ним виключно на праві оперативного управління. Власником цього майна та органом управління є Закарпатська обласна рада, тоді як контроль за його використанням здійснюється через уповноважений орган - Комунальну установу “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради. 
На думку представника відповідача, зі змісту Статуту позивача випливає, що будь-які дії щодо розпорядження майном, у тому числі пов`язані з припиненням орендних правовідносин, повинні здійснюватися відповідно до рішень органу управління, проте, матеріали справи не містять ані рішення Закарпатської обласної ради про необхідність розірвання договору оренди, ані пропозицій уповноваженого органу щодо вжиття такого заходу, а тому, позивач, хоча й виступає стороною договору, не наділений самостійною компетенцією щодо ініціювання його розірвання без відповідного волевиявлення власника майна. 
Водночас представник відповідача вважає помилковими доводи представниці позивача про наявність істотного порушення договору, яке могло б бути підставою для його розірвання відповідно до частини другої статті 651 Цивільного кодексу України. На обґрунтування цієї позиції представник відповідача зазначає, що всі спірні питання, які виникали між сторонами раніше та були предметом розгляду у справі №907/732/21, врегульовані шляхом укладення Мирової угоди, затвердженої ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 15.06.2022; при цьому рішення суду першої інстанції було визнано нечинним, а провадження у справі закрито, а тому, обставини попереднього спору не можуть використовуватися як самостійна підстава для нового позову про розірвання договору. 
Представник відповідача також наголошує, що розрахунки заборгованості, на які посилається представниця позивача, базуються на орендній платі, визначеній пунктом 7 Мирової угоди, однак, додаткова угода про внесення відповідних змін до договору оренди сторонами не укладалася, а позивач не звертався до суду з вимогою про примусове виконання мирової угоди шляхом укладення такої угоди. 
Із покликанням на акт звірки взаємних розрахунків, підписаний сторонами у травні 2024 року, представник відповідача зазначає, що станом на 17.05.2024 заборгованість зі сплати орендної плати у відповідача не тільки була відсутня, а навпаки - існувала переплата у розмірі 1894,08 грн, що, в свою чергу, виключає можливість вважати його поведінку систематичним порушенням договору та свідчить про відсутність об`єктивних ознак істотного порушення прав позивача. 
На переконання представника відповідача, істотність порушення повинна оцінюватися через наслідки для сторони, яка вимагає розірвання договору, а оскільки позивач фактично отримував орендні платежі та не довів, що був значною мірою позбавлений того, на що розраховував при укладенні договору, підстави для застосування статті 651 Цивільного кодексу України відсутні. 
Окремо представник відповідача звертає увагу на те, що раніше Комунальна установа вже зверталася до суду з аналогічними вимогами про розірвання договору оренди, посилаючись на інші періоди заборгованості відповідача і після подання відповідачем акту звірки, який підтверджував відсутність боргу, відповідний позов у справі №907/363/24 був відкликаний. На думку представника відповідача, повторне звернення до суду з аналогічною вимогою, але із зазначенням нового періоду заборгованості, за одночасного замовчування обставин підписання акту звірки, свідчить про недобросовісне використання процесуальних прав та спробу створити уявлення про відповідача як про системного порушника договірних зобов`язань.
Поряд з тим, представник відповідача наголошує на порушенні стороною позивача встановленого порядку розірвання договору, позаяк відповідач жодних пропозицій щодо розірвання договору від позивача не отримував, а відтак між сторонами не виник юридичний спір щодо припинення договору в порядку, передбаченому законом, що має наслідком передчасність звернення до суду із вимогою про розірвання договору.
Також представник відповідача зазначає про те, що позивач просить розірвати (припинити) договір оренди, фактично ототожнюючи різні правові категорії, оскільки ст. 291 Господарського кодексу України розмежовує припинення договору оренди та його дострокове розірвання як різні правові наслідки, що виникають за різних юридичних підстав. Покликаючись на усталену практику Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності обрання належного та ефективного способу захисту права, представник відповідача стверджує, що невизначеність заявленої вимоги та поєднання різних способів захисту є самостійною підставою для відмови у позові. 

ДОВОДИ, ВИКЛАДЕНІ СТОРОНАМИ В ІНШИХ ЗАЯВАХ ПО СУТІ СПРАВИ

Представниця позивача через підсистему “Електронний суд” подала клопотання б/н від 21.03.2025 (вх. №02.3.1-02/2776/25 від 21.03.2025), у змісті якого навела свої аргументи щодо поданого представником відповідача відзиву на позовну заяву у даній справі.
Зокрема, представниця позивача, оспорюючи доводи представника відповідача про відсутність у позивача повноважень на ініціювання розірвання договору оренди без окремого рішення Закарпатської обласної ради, зазначає, що право вимагати розірвання договору безпосередньо випливає зі статусу сторони договірного зобов`язання.
На переконання представниці позивача, закон прямо передбачає можливість дострокового розірвання договору оренди на вимогу однієї зі сторін за рішенням суду у випадку невиконання іншою стороною своїх обов`язків, а тому, доводи представника відповідача про відсутність у позивача права на звернення до суду з відповідною вимогою суперечать положенням цивільного та господарського законодавства. 
Представниця позивача не погоджується з посиланням представника відповідача на акт звірки взаєморозрахунків як на доказ відсутності заборгованості за договором оренди, позаяк, на її думку, наведений документ не спростовує обставин, покладених в основу позову, оскільки охоплює виключно період з 01.01.2022 по 01.01.2024 та не відображає взаєморозрахунків сторін за наступний період, який є предметом дослідження у даній справі, а тому, не може свідчити про відсутність обставин, які безумовно доводять порушення умов договору та можуть бути підставою для його дострокового розірвання. 
Заперечуючи покликання представника відповідача на статтю 188 Господарського кодексу України, представниця позивача зазначає, що передбачена цією нормою процедура має характер матеріально-правового механізму врегулювання відносин між сторонами і не встановлює обов`язкового досудового порядку вирішення спору. На підтвердження зазначеної позиції представниця позивача посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 12.02.2019 у справі №914/2649/17, відповідно до яких недотримання процедури, визначеної статтею 188 Господарського кодексу України, саме по собі не обмежує право особи на звернення до суду та не є перешкодою для судового захисту. 
Представниця позивача також наголошує, що право на звернення до суду з вимогою про зміну чи розірвання договору безпосередньо випливає з ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України та не ставиться у залежність від попереднього погодження відповідних дій з іншою стороною договору. 
Спростовуючи доводи представника відповідача про обрання позивачем неналежного способу захисту, представниця позивача зазначає, що вимога про розірвання договору оренди прямо передбачена законом як спосіб захисту порушеного права, а актуальна практика Верховного Суду підтверджує, що ефективність обраного способу захисту оцінюється з урахуванням характеру спірних правовідносин та змісту порушеного права. Відтак, на думку представниці позивача, заявлена вимога безпосередньо спрямована на припинення порушення майнових прав позивача та відповідає характеру спірних правовідносин, а тому не може вважатися неналежним чи неефективним способом захисту. 
Поданим через підсистему “Електронний суд” клопотанням б/н від 23.06.2025 (вх. №02.3.1-02/5872/25 від 23.06.2025) представник відповідача надав для долучення до матеріалів справи копію Договору №05-06-03/98 від 19.06.2025 про порядок участі орендаря у компенсації (відшкодуванні) витрат на сплату земельного податку, який укладений між Комунальною установою “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради і відповідачем, та зазначає, що укладенням вказаного договору підтверджується той факт, що зі сторони балансоутримувача орендованого майна, жодних намірів щодо розірвання укладеного договору оренди не вчиняється; навпаки, укладенням договору сторони погодилися на тривалі правовідносини з приводу використання об`єкта оренди та виникнення у зв`язку із цим обов`язку відповідача брати участь у витратах балансоутримувача, пов`язаних зі сплатою земельного податку у договірному порядку.

ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Між Закарпатським краєзнавчим музеєм (Комунальним закладом “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” Закарпатської обласної ради) (орендодавцем, позивачем у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Ужгородський замок” (орендарем, відповідачем у справі) 16.12.2003 було укладено Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області (надалі – Договір оренди), відповідно до п. 1.1. якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування окреме індивідуальне майно - окремі нежитлові приміщення площею 83,15 к.м., розміщене за адресою: вул. Капітульна, 33, на першому поверсі, що знаходиться на балансі ЗКМ, вартість якого визначена згідно з актом оцінки і становить за (експертною оцінкою, залишковою вартістю) 43 033 грн. Майно передається в оренду з метою під кафе – громадське харчування.
За умовами п. 3 Договору оренди, орендна плата за цим договором визначена станом на 16.12.2003 по приміщеннях відповідно в розмірі: а) вул. Капітульна, 33, сума 358,6 грн + 20% ПДВ. Базова ставка станом на 16.12.2003 за 1 кв.м. становить: а) 4,31 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендар самостійно проводить щомісячну індексацію суми орендної плати відповідно до розробленого Мінстатом індексу інфляції за відповідний місяць. Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін, у разі зміни методики її розрахунку, зміни централізованих цін і тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Орендна плата перерахована несвоєчасно, або не в повному обсязі підлягає індексації і стягується на спецрахунок орендодавцю з нарахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації за кожен день прострочення, включаючи день оплати. Нормативна сума орендної плати, що надійшла до орендодавця підлягає в установленому порядку поверненню орендарю або заліку в рахунок наступних платежів.
Згідно п. 5.2., 5.6. Договору оренди, орендар зобов`язаний: своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату; щомісяця перераховувати орендодавцю встановлену договором орендну плату, але не пізніше 15 числа наступного місяця.
Відповідно до п. 10.1., 10.3. Договору оренди, цей Договір укладено строком на 10 років, що діє з “16” грудня 2003 до “16” грудня 2013 включно. Зміни і доповнення або розірвання цього Договору допускаються за взаємної згоди сторін та оформляються додатковою угодою. Зміни та доповнення, що пропонується внести, розглядаються протягом одного місяця з дати їх подання до розгляду іншої стороною.
Додатковою угодою від 04.03.2008 про зміну умов, доповнення до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 16.12.2003, сторонами були внесені зміни до Договору оренди.
Зокрема, на підставі вищенаведеної Додаткової угоди від 04.03.2008 пункти 1.1., 3, 10.1. Договору оренди викладено в наступній редакції: “п. 1.1. Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окремі нежитлові приміщення площею 516,55 м2, розміщені за адресою: м. Ужгород, вул. Капітульна, 33, що знаходиться на балансі Закарпатського краєзнавчого музею, вартість якого визначена згідно з актами оцінки і становить за експертною оцінкою а) 63 087 грн, б) 14 421 грн, в) 30 415 грн, г) 37 721 грн, д) 29 370 грн, е) 287 070,51 грн. Майно передається в оренду з метою використання під: а) кафе - 163,15 кв.м., б) склад -13,4 кв.м., в) офіс - 21,0 кв.м., г) туалет - 30,0 кв.м.; д) торгівля сувенірами - 30,0 кв.м., е) музейну експозицію - 256,0 кв.м.”; “п. 3. Орендна плата за цим договором визначена станом на 01 серпня 2007 року по приміщеннях відповідно в розмірі: а) вул. Капітульна, 33 сума 765,24 грн, б) сума 174,93 грн, в) сума 423,15 грн, г) сума 377,21 грн, д) сума 416,08 грн, е) сума 3060,17 грн. Всього: 5216,72 гривень. Базова ставка станом на “01” серпня 2007 року за 1 кв.м. становить: а) 4,69 грн, б) 13,05 грн, в) 17,63 грн, г) 12,57 грн, д) 13,87 грн, е) 11,95 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється в порядку, визначеному чинним законодавством. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орденної плати за попередній місяць на індекс інфляції за наступний місяць. Орендар самостійно проводить щомісячну індексацію суми орендної плати відповідно до розробленого Мінстатом індексу інфляції за відповідний місяць. Розмір орендної плати переглядається на вимогу однієї із сторін, у разі зміни методики її розрахунку, зміни централізованих змін та тарифів та в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Орендна плата, перерахована несвоєчасно, або не в повному обсязі підлягає індексації і стягується на спецрахунок орендодавцю з нарахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості, з урахуванням індексації за кожен день прострочення, включаючи день оплати. Нормативна сума орендної плати, що надійшла до орендодавця або заліку в рахунок наступних платежів”; “п. 10.1. Цей договір укладено строком на тридцять років, що діє з 04 березня 2008 року до 04 березня 2038 року включно”.
Відповідно до пункту 5 Додаткової угоди від 04.03.2008 всі інші умови та додатки вищезазначених Договору “16” грудня 2003 року не змінені цією угодою, залишаються чинними у попередній редакції. 
Невиконання ТОВ “Ужгородський замок” взятих на себе зобов`язань за Договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 16.12.2003 (із змінами до нього) в частині повної та своєчасної сплати орендних платежів стало підставою звернення Комунальної установи “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради та Комунального закладу “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” Закарпатської обласної ради до суду із позовними вимогами про розірвання Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 16.12.2003; зобов`язання ТОВ “Ужгородський замок” звільнити орендовані приміщення шляхом виселення; стягнення з ТОВ “Ужгородський замок” на користь Комунального закладу “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” Закарпатської обласної ради суми основного боргу за Договором оренди у розмірі 304 678,53 грн, пені у розмірі 35 288,46 грн та земельного податку у розмірі 89 407,47 грн.
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 10.02.2022 у справі №907/732/21 позов задоволено частково. Розірвано Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 16.12.2003 року; зобов`язано Товариство з обмеженою відповідальністю “Ужгородський замок” звільнити шляхом виселення орендовані приміщення Комунального закладу “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” Закарпатської обласної ради за адресою: вул. Капітульна, 33, м. Ужгород Закарпатської області; присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Ужгородський замок” на користь Комунального закладу “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” Закарпатської обласної ради заборгованість з орендної плати за Договором оренди за період з 01.09.2020 по 30.05.2021 на загальну суму з урахуванням ПДВ - 304 678,71 грн, пеню у розмірі 35 288,46 грн та судовий збір в сумі 10 499,51 грн. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
В подальшому, на стадії апеляційного оскарження рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.02.2022 у справі №907/732/21, сторонами укладено Мирову угоду наступного змісту:
Комунальна установа “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради (надалі – Позивач 1), в особі начальника Громового Антона Олександровича, який діє на підставі Положення, затвердженого рішенням Закарпатської обласної ради №171 від 25.02.2021, та Комунальний заклад “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” Закарпатської обласної ради (надалі – Позивач 2), в особі в.о. директора Шумовська Ольги Юріївни, який діє на підставі Розпорядження 10.05.2022 року за №34-рд та Товариство з обмеженою відповідальністю “Ужгородський замок” (надалі - Відповідач) в особі керівника Мощак Маргарити Миколаїни, який діє на підставі Статуту, які є сторонами у справі №907/32/21, що розглядається Західним апеляційним господарським судом, за спільним позовом Позивача 1 та Позивача 2 до Відповідача (надалі, при спільному згадуванні - Сторони), уклали цю Мирову угоду (надалі - Угода) про наступне:
1. Сторони визнають, що розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем 2 зі сплати орендних платежів відповідно до умов Договором оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого майна), що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 16.12.2003 року (надалі - Договір) за період з 01.09.2020 року по 30.05.2021 року, з урахуванням ПДВ, складає 304 678,71 (триста чотири тисячі шістсот сімдесят вісім гривень, 71 копійок) грн.
2. Позивач 1 та Позивач 2 відмовляються від вимоги щодо стягнення пені або інших грошових сум, які обчислюються від суми невиконаного Відповідачем грошового зобов`язання відповідно до умов Договору.
3. Позивач 1 та Позивач 2 відмовляються від немайнової вимоги про розірвання Договору на підставі несплати орендної плати за період, визначений у пункті 1 цієї Угоди.
4. Позивач 1 та Позивач 2 відмовляються від немайнової вимоги про зобов`язання Відповідача звільнити шляхом виселення орендовані відповідно до умов Договору приміщення.
5. Відповідач зобов`язаний сплатити на користь Позивача 2 суму, визначену пунктом 1 цієї Угоди, а також 10 499,51 (десять тисяч чотириста дев`яносто дев`ять гривень 51 копійок) грн, з яких 6115,12 (шість тисяч сто п`ятнадцять гривень 12 копійок) грн - Позивачу 1 та 4384,39 (чотири тисячі триста вісімдесят чотири гривні 39 копійок) грн - Позивачу 2, у якості відшкодування судового збору до 31.12.2022.
6. Позивач 2 та Відповідач відповідно до чинних вимог бухгалтерського обліку зобов`язані здійснити звірку взаєморозрахунків за період існування відносин оренди, що врегульований умовами Договору, за результатами якої Позивач 2 та Відповідач укладають Акт звірки взаєморозрахунків та надають його Позивачу 1 не пізніше ніж через два місяці з моменту затвердження цієї Угоди судом.
7. Сторони погоджуються, що орендна плата, визначена Договором, підлягає зміні з 01.09.2022 у порядку, встановленому чинним законодавством, та з моменту, визначеного цим пунктом, встановлюється сторонами в Додатковій угоді у розмірі 60 000,00 (шістдесят тисяч гривень 00 копійок) грн, без ПДВ.
Розмір орендної плати, визначений цим пунктом, підлягає корегуванню на визначений уповноваженими органами індекс інфляції щомісячно після зміни Сторонами розміру орендної плати відповідно до умов цього пункту.
8. Сторони стверджують, що кількісні та технічні характеристики нерухомого майна, що є предметом Договору, підлягають перегляду та зміні.
9. Сторони зобов`язані вжити спільних заходів для забезпечення проведення технічної інвентаризації нерухомого майна, що є предметом Договору, за результатами якої Позивач 2 та Відповідач зобов`язані внести відповідні зміни до умов Договору шляхом укладення Додаткової угоди не пізніше ніж через два місяці з моменту затвердження цієї Угоди.
10. Ця Угода укладена у чотирьох примірниках та набирає чинності з моменту її затвердження судом.”.
Ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 15.06.2022 затверджено мирову угоду у справі №907/732/21, визнано нечинним рішення Господарського суду Закарпатської області від 10.02.2022 у справі №907/732/21, закрито провадження у справі №907/732/21.
Неналежне виконання відповідачем умов Мирової угоди, затвердженої ухвалою Західного апеляційного господарського суду від 15.06.2022 у справі №907/732/21, щодо внесення змін до укладеного між сторонами спору Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 16.12.2003 в частині розміру орендної плати (її збільшення), а також невиконання зобов`язань щодо сплати такої орендної плати за період з 01.09.2022 по 31.12.2023, у зв`язку з чим у відповідача утворилася та рахується заборгованість перед позивачем у розмірі 342 737,43 грн, стало підставою звернення позивача до суду із позовом у справі №907/40/24 про визнання укладеною Додаткової угоди до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 16.12.2003 на умовах проєкту, запропонованого позивачем; стягнення 549 286,44 грн, у тому числі 342 737,43 грн заборгованості зі сплати орендної плати та 206 549,01 грн пені (з врахуванням заяв про зміну предмету позову та зменшення позовних вимог).
Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 17.12.2025 у справі №907/40/24 позовні вимоги задоволено частково. Визнано укладеною Додаткову угоду до Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 16.12.2003, у відповідній редакції. Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю “Ужгородський замок” на користь Комунального закладу “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” Закарпатської обласної ради суму 144 584,31 грн пені, а також суму 6126,24 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.
У змісті вказаного судового рішення судом встановлено факт безпідставності нарахування позивачем заявленого до стягнення з відповідача розміру заборгованості виходячи зі збільшеного розміру орендної плати на підставі п. 7 Мирової угоди, позаяк законодавчо визначений порядок внесення змін до Договору оренди у судовому порядку пов`язує зміну зобов`язань сторони договору із набранням відповідним судовим рішенням законної сили; встановлено факт відсутності у відповідача на момент розгляду спору заборгованості по сплаті орендної плати за період з 01.09.2022 по 31.12.2023, обрахованої від розміру орендної плати, погодженого умовами Договору оренди від 16.12.2003 (із змінами до нього), хоча така заборгованість і була сплачена відповідачем з порушенням строків її сплати.
Звертаючись до суду з позовними вимогами у даній справі, позивач підставою для розірвання Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, б/н від 16.12.2003 визначає систематичну несплату відповідачем орендної плати за цим Договором, а саме, орендних платежів з січня по травень 2024 року, заборгованість у зв`язку з несплатою яких на момент звернення до суду становить 84 305,58 грн та обрахована позивачем від суми орендної плати, погодженої Договором, і без врахування п. 7 Мирової угоди, яка укладена сторонами в межах справи №907/732/21.

ПРАВОВА ОЦІНКА ТА ВИСНОВКИ СУДУ. ЗАКОНОДАВСТВО, ЩО ПІДЛЯГАЄ ЗАСТОСУВАННЮ ДО СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що однією із підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Нормою частини 1 статті 193 Господарського кодексу України (тут і надалі – в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
Частиною 1 статті 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майново – господарськими визнаються цивільно – правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності та регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
Укладений між сторонами спору Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 16.12.2003 року за своєю правовою природою є Договором оренди майна, що належить до комунальної власності, та підпадає під регулювання глави 58 Цивільного кодексу України, параграфу 5 глави 30 Господарського кодексу України, а також приписів Закону України “Про оренду державного та комунального майна”.
Згідно із ч. 1 ст. 626, ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 
У ст. 204 Цивільного кодексу України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ст. 638 Цивільного кодексу України).
Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Частинами 1, 3 ст. 759 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов`язується передати наймачеві майно у володіння та користування за плату на певний строк. Особливості найму (оренди) державного і комунального майна встановлюються Законом України “Про оренду державного та комунального майна”.
Вказані приписи кореспондуються з положеннями ст. 283 Господарського кодексу України, якими визначено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у володіння та користування майно для здійснення господарської діяльності. 
Статтею 286 Господарського кодексу України передбачено, що орендна плата – це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. 
Згідно із ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України, за найм (оренду) майна з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.
Відповідно до положень ст. 2, 3 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” (тут і надалі – в редакції, чинній на момент укладення Договору оренди), орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності. Відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
За положеннями ст. 5 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” орендодавцями, зокрема, є органи, уповноважені Верховною Радою Автономної Республіки Крим та органами місцевого самоврядування управляти майном, - щодо цілісних майнових комплексів підприємств, їх структурних підрозділів та нерухомого майна, яке відповідно належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності.
Як встановлюють положення ч. 1 ст. 10 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” істотними умовами договору оренди є: об`єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов`язань; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов`язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.
На підставі ч. 1, 2, 3 ст. 19 Закону України “Про оренду державного та комунального майна” орендар за користування об`єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку та порядок використання орендної плати визначаються: Кабінетом Міністрів України - для об`єктів, що перебувають у державній власності; органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим, - для об`єктів, що належать Автономній Республіці Крим; органами місцевого самоврядування - для об`єктів, що перебувають у комунальній власності. Строки внесення орендної плати визначаються у договорі. 
За невиконання зобов`язань за договором оренди, в тому числі за зміну або розірвання договору в односторонньому порядку, сторони несуть відповідальність, встановлену законодавчими актами України та договором (ст. 29 Закону України “Про оренду державного та комунального майна”).
Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем, у порушення умов Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області від 16.12.2003 року, неналежно виконувалися взяті на себе зобов`язання в частині своєчасної та повної оплати за користування орендованим приміщенням у період із січня по травень 2024 року, внаслідок чого в останнього виникла заборгованість перед позивачем, яка на момент подання до суду позову у даній справі становила розмір 84 305,58 грн. 
За змістом ст. 526 Цивільного кодексу України господарське зобов`язання (зобов`язання) має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання – відповідно до вимог, що за певних умов звичайно ставляться.
Частиною 1 статті 763 Цивільного кодексу України встановлене загальне правило, за яким договір найму укладається на строк, встановлений договором.
Відповідно до ч. 1, 4 ст. 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.
Згідно із ч. 1, 3 ст. 291 Господарського кодексу України, одностороння відмова від договору оренди не допускається. Договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.
При цьому, повинні враховуватися приписи частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї з сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.
Застосування такого правового наслідку, як розірвання договору судом саме з підстави істотності допущеного порушення його умов, визначено через іншу оціночну категорію - значну міру позбавлення того, на що особа розраховувала при укладенні договору, і це відповідає загальним засадам цивільного законодавства, до яких згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України віднесено, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.
У пункті 76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №918/391/23 зазначено, що “під систематичністю під час вирішення приватноправових спорів розуміються два та більше випадки несплати орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами договору. Натомість, разове порушення такої умови договору не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання. Судова практика у розумінні поняття “систематичність” у подібних правовідносинах є усталеною (постанови Верховного Суду від 24.11.2021 у справі №922/367/21, від 04.07.2023 у справі №906/649/22, від 20.02.2024 у справі №917/586/23, від 02.04.2024 року у справі №922/1165/23 та інші).
У пунктах 88-93 вказаної постанови Великої Палати Верховного Суду зазначено таке:
“88. Головна ідея, на якій ґрунтується правило частини другої статті 651 ЦК України, полягає у тому, що не будь-яке, а лише істотне порушення умов договору може бути підставою для вимоги про його розірвання або зміну. Неістотні (незначні) порушення умов договору є недостатніми для обґрунтованого та правомірного застосування такого крайнього заходу, як розірвання договору або його зміна в судовому порядку.
89. Ця ідея спирається на принцип, який називається принципом збереження договору (preservation of contract). Договірні відносини мають підтримуватися, допоки це можливо й економічно доцільно для сторін. Розірвання договору має бути крайнім заходом задля мінімізації витрат, пов`язаних з укладенням та виконанням договору.
90. Ураховувати істотність порушення важливо, оскільки протилежне тлумачення норм права може призвести до того, що управнена сторона договору, яка має відповідно до закону або договору право на відмову від нього або розірвання, може ним скористатися за найменший відступ від умов договору. Таке становище є неприпустимим, оскільки може порушити стабільність цивільного обороту і є надзвичайно несправедливим нехтуванням правовим принципом пропорційності між тяжкістю порушення договірних умов і відповідальністю, яка застосовується за таке порушення. Незастосування критерію істотності порушення позбавляє зобов`язану сторону договору можливості заперечувати проти розірвання договору і провокує управнену сторону відмовлятися від договору (розривати його) за найменшого порушення.
91. Одним із факторів, що може братися до уваги під час оцінки істотності порушення умов договору як підстави для його розірвання, є те, наскільки зобов`язана сторона, яка порушила договір, реально заінтересована у збереженні договору, а також те, чи не спричинить розірвання договору для неї значної шкоди.
92. Розірвання договору як санкція має бути максимально збалансованим і відповідати тяжкості допущеного порушення. Вирішальне значення для застосування зазначеного припису закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона. У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення має вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення (постанова Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09.12.2020 у справі №199/3846/19).
93. Отже, законодавство в питанні розірвання договору дбає не лише про інтереси управненої сторони, а й про інтереси зобов`язаної сторони, оскільки розірвання договору може завдати значних збитків стороні, яка допустила незначне порушення, тобто законодавець прагне досягти справедливого балансу між інтересами сторін договору”.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 20.11.2024 у справі №918/391/23 виснувала, що у контексті частини другої статті 651 Цивільного кодексу України систематична несплата може підтверджувати ненадійність контрагента і те, що кредитор не може бути впевнений у належному виконанні договору в майбутньому, і такий висновок не спростовується подальшим погашенням заборгованості (пункт 102).
Тобто сплата орендарем заборгованості з орендної плати має правове значення, якщо до моменту сплати заборгованості орендодавець звернувся з позовом про стягнення такої заборгованості. Водночас подальше погашення заборгованості - невчасно сплаченої орендної плати не спростовує факт несплати орендарем орендної плати та не впливає на можливість пред`явлення і задоволення судом позову про розірвання договору (п. 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2024 у справі №918/391/23).
Частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України визначено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за найм речі протягом трьох місяців підряд.
Визначена ст. 782 Цивільного кодексу України можливість розірвати договір найму шляхом відмови від договору в позасудовому порядку є правом, а не обов`язком наймодавця.
Право наймодавця на відмову від договору найму, передбачене частиною 1 статті 782 Цивільного кодексу України, не є перешкодою для звернення наймодавця (орендодавця) до суду з вимогою розірвати договір у разі несплати наймачем (орендарем) платежів, якщо вбачається істотне порушення умов договору.
Водночас орендоване майно є комунальним, а тому, на спірні правовідносини поширюється також дія Закону України “Про оренду державного та комунального майна”, згідно з ч. 3 ст. 26 якого на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду, арбітражного суду у разі невиконання сторонами своїх зобов`язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України.
Із системного аналізу вищенаведених правових норм слідує, що Договір оренди комунального майна може бути за рішенням суду достроково розірваний у випадку істотного порушення умов Договору другою стороною. 
Істотне порушення орендарем (наймачем) такої умови договору державного (комунального) майна, як внесення орендної плати, є достатньою правовою підставою для дострокового розірвання договору оренди в судовому порядку та повернення орендованого майна орендодавцю (наймодавцю). Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд у постановах від 13.11.2019 у справі №908/1399/17, від 21.12.2022 у справі №925/421/21 та від 04.02.2025 у справі №916/3679/23. 
Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 16.04.2024 у справі №924/617/22, підставою для розірвання договору є систематична (два і більше разів) несплата орендної плати, визначеної умовами укладеного між сторонами правочину, в тому числі сплата орендної плати не у повному обсязі (часткове виконання зобов`язання). При цьому сам факт систематичного порушення договору оренди щодо сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена заборгованість в подальшому, оскільки згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Як встановлюють положення ч. 2, 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов`язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов`язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.
Як зазначалось судом попередньо, п. 10.4. Договору оренди передбачено, що за ініціативою однієї із сторін цей Договір може бути розірвано рішенням господарського суду у випадках, передбачених чинним законодавством.
За встановлених судом у даній справі обставин, відповідач систематично протягом тривалого періоду не сплачував належні за Договором оренди платежі у розмірі та у строк, що визначені останнім, і вказане, у свою чергу, є суттєвим порушенням умов Договору в розумінні ст. 610, ч. 2 ст. 651 Цивільного кодексу України, одним із наслідків якого, згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України, законодавець визначає розірвання Договору.
У зв`язку з наведеним, суд визнає вимогу позивача про розірвання Договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, б/н від 16.12.2003 документально доведеною та обґрунтованою, відповідачем належними й допустимими доказами не спростованою. Позов підлягає задоволенню повністю.
При цьому, судом взято до уваги, що позивачем, як підтверджується доданими до матеріалів справи розрахунками заборгованості відповідача по сплаті орендної плати за Договором, здійснено обрахування заборгованості відповідача за період з січня по травень 2024 року саме з розрахунку місячної орендної плати, погодженої умовами Договору, та без врахування її збільшення на підставі п. 7 Мирової угоди, затвердженої в межах справи №907/732/21, що в свою чергу спростовує доводи представника відповідача в цій частині.
Також судом не приймається до уваги покликання представника відповідача на акт звірки розрахунків між сторонами станом на 17.05.2024, яким визначено відсутність заборгованості відповідача станом на цю дату за період з 01.01.2022 по 01.01.2024, оскільки такий не підтверджує відсутність заборгованості відповідача по сплаті орендної плати за період з січня 2024 по травень 2024 року станом на день звернення до суду із даним позовом, несплата якої є підставою вимог позивача про розірвання Договору оренди.
З приводу аргументів представника відповідача щодо відсутності у позивача повноважень на звернення до суду з вимогою про розірвання Договору суд зазначає, що сам по собі факт перебування спірного майна у спільній власності територіальних громад Закарпатської області та закріплення його за позивачем на праві оперативного управління не може свідчити про відсутність у останнього права на захист своїх майнових прав та охоронюваних законом інтересів, пов`язаних із належним використанням цього майна.
Визначене ст. 137 Господарського кодексу України право оперативного управління є самостійним речовим правом, зміст якого охоплює не лише володіння та користування майном, а й повноваження щодо забезпечення його збереження, належного використання та захисту від порушень. Особа, за якою майно закріплено на такому праві, має право застосовувати передбачені законом способи судового захисту у разі порушення прав та законних інтересів, пов`язаних із здійсненням нею статутної діяльності щодо цього майна.
Посилання представника відповідача на те, що рішення про розірвання Договору оренди мало бути попередньо ухвалене Закарпатською обласною радою або погоджене уповноваженим органом управління, не ґрунтується на вимогах закону. Звернення до суду з позовом про розірвання Договору оренди не є розпорядженням майном у розумінні законодавства про управління об`єктами комунальної власності, а є способом захисту порушеного права сторони Договору у зв`язку з неналежним виконанням контрагентом взятих на себе зобов`язань.
При цьому, вирішальне значення має те, що позивач є безпосередньою стороною спірного Договору оренди, а відтак наділений усім комплексом прав та обов`язків, які випливають із такого Договору, зокрема правом вимагати належного виконання його умов та звертатися до суду за захистом у випадку їх порушення. Законодавство не ставить реалізацію стороною Договору права на судовий захист у залежність від попереднього прийняття власником майна окремого рішення про необхідність подання позову.
Крім того, відсутність у матеріалах справи рішення Закарпатської обласної ради чи пропозицій Комунальної установи “Управління спільною власністю територіальних громад” Закарпатської обласної ради щодо розірвання Договору сама по собі не свідчить про відсутність у позивача процесуальної правосуб`єктності або матеріально-правової заінтересованості у заявленні відповідних вимог. Такі обставини не спростовують факту укладення Договору саме позивачем та не позбавляють його права вимагати припинення договірних правовідносин у судовому порядку за наявності передбачених законом або Договором підстав.
Отже твердження представника відповідача про те, що позивач не наділений самостійною компетенцією щодо ініціювання розірвання Договору оренди без окремого волевиявлення власника майна, ґрунтується на помилковому ототожненні повноважень щодо розпорядження об`єктом комунальної власності з правом сторони договору на судовий захист.
Оцінюючи аргументи представника відповідача щодо порушення стороною позивача встановленого порядку розірвання Договору, обґрунтовані покликанням на недотримання визначеної ст. 188 Господарського кодексу України процедури, суд враховує, що згідно правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 12.02.2019 у справі №914/2649/17, недотримання процедури, визначеної статтею 188 Господарського кодексу України, саме по собі не обмежує право особи на звернення до суду та не є перешкодою для судового захисту.
Поряд з тим, як зазначив Верховний Суд у постанові від 22.01.2025 у справі №921/193/24, правила, передбачені ч. 2-4 ст. 188 Господарського кодексу України, є матеріально-правовими, а не процесуальними. Процедура, передбачена ними, не відноситься до випадків обов`язкового досудового врегулювання спору в розумінні ч. 3 ст. 124 Конституції України та не спричиняє наслідків у вигляді повернення позовної заяви відповідно до приписів п. 6 ч. 5 ст. 174 ГПК України. Те, що сторона спору не скористалася процедурою його позасудового врегулювання, не позбавляє її права реалізувати своє суб`єктивне право на зміну чи припинення договору та вирішити існуючий конфлікт у суді.
Водночас судом відхиляються також доводи представника відповідача про те, що заявлена позивачем вимога про розірвання (припинення) Договору оренди є неналежним способом захисту порушеного права.
Суд виходить із того, що під час вирішення спору визначальне значення має не буквальне формулювання окремих словосполучень, використаних позивачем у позовній заяві, а зміст заявленої вимоги, характер спірних правовідносин та правовий результат, на досягнення якого вона спрямована.
Положення ст. 291 Господарського кодексу України розмежовують припинення договору оренди та його дострокове розірвання як окремі правові підстави завершення орендних правовідносин. Проте, саме по собі використання позивачем у позовній заяві термінів “розірвання” та “припинення” не свідчить про заявлення різних або взаємовиключних способів захисту, якщо зі змісту позову вбачається, що позивач прагне досягти єдиного правового результату – дострокового припинення дії Договору оренди у зв`язку з наявністю передбачених законом або Договором підстав.
При розгляді спору необхідно виходити із сутності спірного права та змісту заявлених вимог, а не виключно з їхнього формального найменування. Помилки у юридичній кваліфікації правовідносин або використанні окремих правових термінів не можуть бути безумовною підставою для відмови у позові, якщо з поданих матеріалів можливо встановити дійсний предмет спору та спосіб захисту, якого прагне позивач.
Посилання відповідача на правові висновки Великої Палати Верховного Суду щодо необхідності обрання належного та ефективного способу захисту також є безпідставними, оскільки у цій справі позивачем обрано саме той спосіб захисту, який прямо передбачений законодавством для випадків істотного порушення умов Договору оренди, а саме, вимогу про дострокове припинення договірних правовідносин шляхом розірвання Договору в судовому порядку.
Використання у прохальній частині позову словосполучення “розірвати (припинити) договір оренди” не створює правової невизначеності щодо предмета позову, оскільки наслідком задоволення такої вимоги в будь-якому випадку є припинення дії договору на майбутнє. Відповідачем не доведено, яким саме чином наведене формулювання перешкоджає встановленню предмета спору, реалізації позивачем права на захист або ухваленню судом законного й обґрунтованого рішення.
Згідно зі ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь – які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до частини 1 статті 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Положеннями ст. 76 ГПК України визначено, що належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
За змістом ч. 1 ст. 77 ГПК України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
В силу ч. 1 ст. 79 ГПК України, наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування.
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 86 Господарського процесуального кодексу України).
Відповідач доказів на спростування викладених позивачем обставин суду не надав, а його аргументи не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи та положеннях законодавства. 
З урахуванням вищевикладеного в сукупності, суд доходить до висновку про задоволення позову повністю.

РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ У СПРАВІ

Судові витрати підлягають віднесенню на відповідача у відповідності до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України в розмірі 3028 грн на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

Керуючись ст. 11, 13, 14, 73 – 79, 86, 129, 210, 220, 233, 236, 237, 238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України 

СУД УХВАЛИВ:

1. Позов задовольнити повністю. 

2. Розірвати Договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, б/н від 16.12.2003, укладений між Закарпатським краєзнавчим музеєм (Комунальним закладом “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” Закарпатської обласної ради) та Товариством з обмеженою відповідальністю “Ужгородський замок”.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “Ужгородський замок”, вул. Капітульна, будинок 33, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 32145463) на користь Комунального закладу “Закарпатський обласний краєзнавчий музей імені Тиводара Легоцького” Закарпатської обласної ради, вул. Капітульна, будинок 33, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000 (код ЄДРЮОФОПтаГФ 02226286) суму 3028 грн (Три тисячі двадцять вісім гривень) на відшкодування витрат по сплаті судового збору.

4. На підставі ст. 241 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення суду згідно зі ст. 256 Господарського процесуального кодексу України подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. У разі розгляду справи (вирішення питання) без участі (неявки) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного рішення. Рішення може бути оскаржене до Західного апеляційного господарського суду.

5. Вебадреса сторінки на офіційному вебпорталі судової влади України в Інтернет, за якою учасники справи можуть отримати інформацію по даній справі, – http://court.gov.ua/fair/sud5008/ або http://www.reyestr.court.gov.ua. 

Повне рішення складено та підписано 24.06.2026.

Суддя Л.І. Пригара