ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2026 року 
м. Київ

справа №420/20829/25
касаційне провадження № К/990/51375/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Бившевої Л.І.,
суддів: Ханової Р.Ф.,  Хохуляка В.В., 
розглянув у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області (далі - Управління) на ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2025 (суддя Скупінська О.В.) та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 (головуючий суддя - Семенюк Г.В., судді - Федусик А.Г., Шляхтицький О.І.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «БОРОЛ ЛТД» (далі - Товариство) до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання дій протиправним та скасування розпорядження,
УСТАНОВИВ:
27.06.2025 до подання позову Товариство звернулось до суду із заявою про забезпечення позову, відповідно до якої просило суд вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії Розпорядження (рішення) Управління №430/15-32-09-04-03 від 26.06.2025 про припинення дії ліцензії на право оптової торгівлі алкогольними напоями сидром та перрі (без додавання спирту) на право оптової торгівлі алкогольними напоями сидром та перрі (без додавання спирту) реєстраційний номер 990208202500017 діє з 27.03.2025 безстроково, про припинення дії ліцензії на право оптової торгівлі сидром та пері (без додавання спирту) на право оптової торгівлі алкогольними напоями сидром та перрі (без додавання спирту) реєстраційний номер 990209202100043 діє до 29.04.2026 до набрання законної сили судовим рішенням у справі про скасування Розпорядження (рішення) №430/15-32-09-04-03 від 26.06.2025.
В обґрунтування вимог вказаної заяви Товариство вказувало про очевидну протиправність рішення, що зумовлене його прийняттям раніше строків, визначених частиною четвертою статті 46 Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального». Заявник також наголошував, що анулювання ліцензій Товариства позбавить його можливості здійснювати господарську діяльність, а оформлення нових ліцензій потребує значного часу та фінансових коштів, з огляду на що без вжиття вищезазначених заходів забезпечення позову існує очевидна небезпека заподіяння шкоди правам та інтересам Товариства до набрання судовим рішенням законної сили та для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. Крім того, зупинення/анулювання/ припинення дії ліцензій, виданих Товариству, призведе до фактичного зупинення роботи підприємства, адже це є основним та єдиним видом господарської діяльності підприємства, який він може здійснювати на підставі ліцензій на право оптової торгівлі алкогольними напоями, крім сидру та перрі (без додавання спирту) реєстраційний номер 990208202500017 діє з 27.03.2025 та реєстраційний номер 990209202100043 діє з 29.04.2021 до 29.04.2026. Зазначені обставини, в свою чергу, зумовлять неможливість виплати заробітної плати працівникам, яких на Товариству обліковуються 49 осіб, у розмірі 8081296,00 грн, зупинить виплату податків та інших обов`язкових зборів та платежів, що призведе до недотримання Державним бюджетом України приблизно 3454246,95 грн. щомісячно. Крім того, заявник посилався на те, що у Товариства наявні господарські зобов`язання перед контрагентами в межах України та з нерезидентами. Обсяг кредиторської заборгованості, яка щомісячно погашається Товариством, становить близько 25000000,00 грн, що підтверджується Довідкою про склад кредиторської заборгованості за вих. №25/06-2025 від 06.06.2025. Зупинка господарської діяльності Товариства призведе до прострочення погашення кредиторської заборгованості, а це, в свою чергу, до штрафних санкцій, ще більших витрат та негативно вплине на ділову репутацію Товариства.
Одеський окружний адміністративний суд ухвалою від 30.06.2025, залишеною без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025, заяву Товариства задовольнив: зупинив дію рішення Управління №430/15-32-09-04-03 від 26.06.2025 про припинення дії ліцензії на право провадження відповідного виду господарської діяльності, до набрання законної сили рішенням суду у справі.
Задовольняючи заяву про забезпечення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що заявник позбавлений здійснення господарської діяльності не в одній господарській одиниці, а в ряді інших господарських одиницях, та різними видами діяльності і за різними адресами, що несе ризик суттєвих негативних економічних наслідків для Товариства, які складно відновити, або неможливо у повній мірі. Оскільки правомірність прийнятого рішення про припинення дії ліцензії щодо позивача підлягає дослідженню лише під час судового вирішення справи, то невжиття заходів забезпечення адміністративного позову може мати наслідком заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача, що відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову. Заходи забезпечення адміністративного позову відповідають предмету адміністративного позову та, водночас, вжиття таких заходів не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на тимчасове збереження існуючого становища до розгляду справи по суті. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем доведено існування реальної загрози завдання шкоди правам, свободам та інтересам заявника та третіх осіб, в тому числі і трудовому колективу внаслідок невжиття заходів забезпечення адміністративного позову до ухвалення судом рішення у справі щодо оскарження рішення Управління про припинення дії ліцензій та того, що захист прав, свобод та інтересів позивача стане неможливим без вжиття таких заходів, або для їх відновлення необхідно буде докласти значних зусиль та витрат. Крім того, суд вказав, що під час ухвалення рішення про забезпечення позову суд повинен обов`язково враховувати вплив такого заходу на загальнодержавні інтереси. Загальнодержавними інтересами у цій справі є повнота оподаткування таких операцій, а також своєчасна сплата податків до державного та місцевих бюджетів під час воєнного стану. У випадку забезпечення позову, заявник продовжить здійснювати господарську діяльність та сплачувати податки до бюджету, що забезпечить фінансування економіки держави та територіальних громад в умовах воєнного стану. Не менш важливим для платника податку в умовах воєнного стану є збереження кадрових питань (трудового колективу).
Не погоджуючись із судовими рішеннями, Управління подало касаційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судами норм процесуального права, просить скасувати судові рішення та ухвалити нове про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову. 
Касаційна скарга вмотивована тим, що оскаржувані рішення контролюючого органу не містить очевидних ознак протиправності, що надавало би можливість суду зупиняти їх дію.
Крім того, на переконання скаржника, Товариство не навело достатніх доводів на обґрунтування поданої заяви та не надало належних доказів наявності очевидної небезпеки заподіяння його правам, свободам та інтересам, до ухвалення рішення у справі, а також неможливості захисту прав, свобод та інтересів без вжиття заходів забезпечення позову. У оскаржуваних судових рішеннях відсутні висновки, які б ґрунтувалися на очевидних та беззаперечних доказах та свідчили про настання для Товариства певних незворотних наслідків, які можуть настати у зв`язку із незастосуванням заходів забезпечення позову. Управління звертає увагу на те, що вжиття заходів забезпечення позову у запропонований позивачем спосіб фактично вирішило спір по суті, що суперечить меті застосування статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України.
Скаржник вказує на неврахування судами попередніх інстанцій при прийнятті оскаржуваних судових рішень висновків, що викладені Верховним Судом у постановах від 30.09.2019 по справі №420/5553/18, від 30.09.2019 по справі №640/868/19, від 21.11.2018 року по справі № 826/8556/17, від 25.04.2019 по справі № 826/10936/18, від 11.12.2019 у справі № 826/16216/18 та від 23.01.2020 у справі №640/1945/19, від 10.04.2019 у справі №826/16509/18, від 26.12.2019 у справі № 640/13245/19, від 20.03.2019 у справі №826/14951/18, від 11.08.2021 у справі №380/11600/20, від 04.08.2022 № 420/21952/21, від 19.10.2023 № 440/9568/22, від 14.01.2025 № 580/9027/24, від 13.03.2025 №160/27307/24, від 09.04.2025 № 160/26885/24, від 02.04.2025 № 160/28383/24.
Верховний Суд ухвалою від 16.12.2025 відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою Управління та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
У відзиві на касаційну скаргу Товариство просить суд відмовити у її задоволенні, а рішення судів попередніх інстанцій залишити без змін.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 05.05.2026 закінчив підготовку справи до касаційного розгляду, визнав за можливе проведення касаційного розгляду справи у порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами і призначив справу до розгляду в порядку письмового провадження з 06.05.2026.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи та дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Ключовим питанням під час касаційного перегляду справи є перевірка дотримання апеляційним судом вимог статей 150 - 154 КАС України в контексті наявності/відсутності підстав для забезпечення позову у цій справі, з урахуванням фактичних обставин і предмета позовних вимог, у спосіб, обраний позивачем і застосований судами попередніх інстанцій.
Частинами першою та другою статті 150 КАС України передбачено, що суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо :
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.
Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина 2 статті 151 КАС України).
В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина 6 статті 154 КАС України).
Питання застосування статей 150 - 154 КАС України було предметом неодноразового розгляду Верховний Судом (зокрема, але не виключно, постанови від 14.01.2025 у справі № 580/9027/24, від 09.04.2025 у справі № 160/26885/24, від 02.04.2025 у справі № 160/28383/24, від 20.03.2025 у справі № 460/179/24, від 21.05.2025 у справі № 160/12100/24, від 09.10.2025 у справі № 440/6267/25, від 28.10.2025 у справі № 440/5676/25, від 05.11.2025 у справі № 440/5297/25).
Верховний Суд зазначав, що метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.
Інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.
При цьому, заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.
Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову, повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.
Суд також повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.
При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.
У постанові від 19.10.2023 у справі № 440/9568/22 Верховний Суд сформулював такий висновок. Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.
В ухвалі від 24.01.2024 у справі №140/1568/23 Об`єднана палата Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду зазначила, що інститут забезпечення адміністративного позову є складним та специфічним інструментом, призначення якого полягає у створенні можливості реального й ефективного захисту прав, свобод і законних інтересів, зокрема фізичних та юридичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, що реалізується в залежності від індивідуальних фактичних обставин конкретної справи, що й зумовлюють різні висновки щодо наявності підстав для його застосування.
Отже, та обставина, що в іншій справі позов було забезпечено і Верховний Суд з цим погодився, не означає наявність безумовних підстав для застосування таких заходів у будь-якій іншій справі, в тому числі з подібним предметом спору. Це обґрунтовується тим, що за змістом частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість, результат вирішення справи та/або порушеного питання завжди залежить від фактичних обставин у кожній конкретній справі, доказів, наявних на підтвердження доводів та/або заперечень, та їх сукупної правової оцінки.
У справі, що розглядається, Товариство звернулось до суду із заявою про забезпечення позову, в якому просило зупинити дію рішення до набрання законної сили рішенням суду. Мотивувало такі вимоги, зокрема, тим, що не зможе повноцінно здійснювати господарську діяльність, що призведе до несплати обов`язкових податків, зборів та платежів до місцевих та державного бюджету України. Крім того, заявник має низку зобов`язань перед контрагентами (резидентами та нерезидентами України), а також перед трудовим колективом. Вказувало Товариство і про очевидну протиправність прийнятого стосовно нього рішення.
Із змісту мотивувальних частин оскаржуваних судових рішень слідує, що висновок судів про наявність підстав для задоволення вимог заяви про забезпечення позову до його подання вмотивований обставинами того, що заявник позбавлений здійснення господарської діяльності не в одній господарській одиниці, а в ряді інших господарських одиницях, та різними видами діяльності і за різними адресами, що несе ризик суттєвих негативних економічних наслідків для Товариства, які складно відновити, або неможливо у повній мірі. Крім того, зупинення/анулювання/припинення дії ліцензій, виданих Товариству, призведе до фактичного зупинення роботи підприємства, адже це є основним та єдиним видом господарської діяльності Товариства, який він може здійснювати на підставі ліцензій на право оптової торгівлі алкогольними напоями, крім сидру та перрі (без додавання спирту) реєстраційний номер 990208202500017 діє з 27.03.2025 та реєстраційний номер 990209202100043 діє з 29.04.2021 до 29.04.2026. Зазначені обставини, в свою чергу, зумовлять неможливість виплати заробітної плати працівникам, яких на Товаристві обліковується 49 осіб, у розмірі 8081296,00 грн., зупинить виплату податків та інших обов`язкових соціальних платежів, що призведе до недотримання Державним бюджетом України приблизно 3454246,95 грн щомісячно.
Колегія суддів не може погодитися із обґрунтованістю таких висновків судів та зазначає про поверхневий підхід судів до вирішення порушеного перед ними питання.
Так, Верховний Суд дотримується усталеної позиції, що заявник має довести перед судом існування та вплив на нього обставин, з огляду на які він просить вжити заходи забезпечення позову. Вирішуючи подану заяву, суди обмежилися лише загальними твердженнями про можливість настання негативних наслідків для господарської діяльності Товариства, проте, не вказали, які докази на це вказують та не навели конкретної аргументації з цього приводу.
Принагідно, колегія суддів зазначає, що припинення дії ліцензії стосовно одного виду діяльності суб`єкта господарювання (в тому числі й основного) за наявності інших відкритих КВЕД відповідно до відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, не може слугувати єдиним та безперечним доказом на користь висновку про наявність підстав для забезпечення позову.
В свою чергу, як встановили суди попередніх інстанцій, крім основного виду діяльності - 46.34 Оптова торгівля напоями, Товариство здійснює (може здійснювати) й інші види діяльності, а саме: 46.31 Оптова торгівля фруктами й овочами; 46.36 Оптова торгівля цукром, шоколадом і кондитерськими виробами; 46.37 Оптова торгівля кавою, чаєм, какао та прянощами; 77.39 Надання в оренду інших машин, устатковання та товарів, н.в.і.у.; 78.20 Діяльність агентств тимчасового працевлаштування; 78.30 Інша діяльність із забезпечення трудовими ресурсами; 81.22 Інша діяльність із прибирання будинків і промислових об`єктів; 82.30 Організування конгресів і торговельних виставок; 82.92 Пакування; 82.99 Надання інших допоміжних комерційних послуг, н.в.і.у.; 47.24 Роздрібна торгівля хлібобулочними виробами, борошняними та цукровими кондитерськими виробами в спеціалізованих магазинах; 47.25 Роздрібна торгівля напоями в спеціалізованих магазинах; 49.41 Вантажний автомобільний транспорт; 49.42 Надання послуг перевезення речей (переїзду); 52.10 Складське господарство; 52.24 Транспортне оброблення вантажів; 52.29 Інша допоміжна діяльність у сфері транспорту; 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 68.32 Управління нерухомим майном за винагороду або на основі контракту; 70.21 Діяльність у сфері зв`язків із громадськістю; 73.11 Рекламні агентства; 73.20 Дослідження кон`юнктури ринку та виявлення громадської думки; 32.99 Виробництво іншої продукції, н.в.і.у.
Таким чином висновки судів попередніх інстанцій про те, що зупинення/анулювання/припинення дії ліцензій, виданих Товариству, призведе до фактичного зупинення роботи підприємства, є необґрунтованими.
Доводячи обставини впливу рішення контролюючого органу на господарські відносини суб`єкта господарювання з третіми особами, недостатнім є надання суду лише договорів із контрагентами, з урахуванням того, що наявні у матеріалах справи договори не містять деталізованої інформації стосовно того, який саме товар (алкогольні чи безалкогольні напої, інші товарно0матеріальні цінності) реалізує Товариство як дистриб`ютор. За наявності у відповідного підприємства інших видів діяльності, зокрема, які передбачають можливість реалізовувати інші товари (а не лише алкогольні напої), відсутні підстави стверджувати про об`єктивну неможливість виконання таким суб`єктом господарювання взятих на себе господарських зобов`язань перед третіми особами. З цих же підстав не можуть бути визнані обґрунтованими доводи заявника про вивільнення працівників, неможливість сплачувати податки і збори тощо.
У світлі викладеного вище колегія суддів визнає обґрунтованими доводи скаржника, що Товариство не довело існування та впливу на нього обставин, виходячи з яких він просив вжити заходи забезпечення позову. Недоведеність таких обставин є підставою для відмови у задоволенні заяви про забезпечення позову, оскільки обов`язковою передумовою для співставлення інтересів сторін є встановлення реальності впливу або можливості впливу на такі інтереси спірних правовідносин, в той час як в цій справі наразі відсутні жодні докази на підтвердження настання обставин, про які вказувало Товариство. Вжиття заходів забезпечення позову на основі одних лише тверджень є невиправданим та порушує правову визначеність у відповідних правовідносинах.
З огляду на означені вище обставини колегія суддів зауважує, що можливе настання негативних наслідків не є беззаперечним доказом для вжиття заходів забезпечення адміністративного позову. Суд здійснює захист реально порушених прав, а не тих, які ймовірно може бути порушено у майбутньому.
Враховуючи викладене, висновок судів попередніх інстанцій про наявність підстав для застосування заходів забезпечення адміністративного позову є помилковим.
За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку, що Товариством не доведено необхідність вжиття застосованого судами заходу забезпечення позову з урахуванням положень частини другої статті 150 КАС України, застосований захід є таким, що суперечить приписам частини другої статті 151 КАС України, у зв`язку з чим колегія суддів вважає, що ухвала Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2025 та постанова П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 підлягають скасуванню із ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні заяви Товариства про забезпечення позову.
Відповідно до частини першої статті 351 КАС України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права.
Керуючись статтями 345, 349, 351, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області задовольнити.
Скасувати ухвалу Одеського окружного адміністративного суду від 30.06.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025.
Ухвалити нове рішення.
У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «БОРОЛ ЛТД» про забезпечення позову, поданої до його пред`явлення, відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Л.І. Бившева
Р.Ф. Ханова 
 В.В. Хохуляк ,
Судді Верховного Суду