ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

17 червня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/17034/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Ясенової Т.І. (доповідач),
суддів: Суховарова А.В., Головко О.В., 
розглянувши в письмовому провадженні в м. Дніпрі адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року (суддя Серьогіна О.В.) в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про зобов`язання вчинити певні дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулася до суду із адміністративним позовом до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги, в якому вона просить суд зобов`язати Південно-Східний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги призначити захисника (адвоката) в допомозі складання, написання касаційної скарги (подання перегляду справи), з урахуванням причин пропуску подання, як вид державних гарантій згідно Конституції України, законодавства України, для рівних можливостей доступу до правосуддя відповідно до статей Закону України «Про безоплатну правничу допомогу», - за місцем теперішнього перебування ОСОБА_1 .
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачка не погоджується із рішенням Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги з приводу ненадання захисника (адвоката) в допомозі написання касаційної скарги, правничої допомоги, яка гарантована державою згідно ст. 59 Конституції України. Відмова відповідача у наданні безоплатної правничої допомоги обумовлена тим, що особа використала всі національні засоби правового захисту у справі. Однак, позивачка не погоджується із такою відмовою, оскільки вважає, що повернення касаційної скарги не позбавляє можливості повторного подання такої скарги. З огляду на викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року у задоволені адміністративного позову відмовлено.
Не погодившись з прийнятим рішенням позивачка подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просив рішення суду скасувати та прийняти нове судове рішення яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Вказує, що рішення відповідача є незаконним та таким, що порушує її право на отримання безоплатної правничої допомоги.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно до вимог статті 311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження.
Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги та відзиву, колегія суддів дійшла таких висновків.
Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що в Державній установі «Водянська виправна колонія (№146)» відбуває покарання засуджена ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уроженка м. Почаїв, вул.Старотаразька, 4, Кременецького району Тернопільської області, вироком Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.02.2024 за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст.111-1 ч.1, 436-2 ч.3 КК України. Визначено міру кримінального покарання строком на 5 (п`ять) років позбавлення волі, цей вирок набрав законної сили 15.05.2024. Початок строку покарання: 13.06.2024. Кінець строку покарання: 13.06.2029.
03.12.2024 ОСОБА_1 звернулася до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги із заявою про надання безоплатної правничої допомоги з питання щодо оскарження вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.02.2024 по справі №607/10999/22 у касаційному порядку.
Наказом Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги № 7В від 10.12.2024 про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги засудженій ОСОБА_1 був виданий відповідно до пункту 3 частини першої статті 17, частини другої статті 19 та пункту 5 частини першої статті 20 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» № 3460-VI, та враховуючи ухвали Верховного Суду від 08.10.2024 та 08.11.2024 по справі №607/10999/22, у зв`язку із тим, що особа використала всі національні засоби правового захисту у справі, з якої звертається за наданням безоплатної вторинної правничої допомоги.
Листом Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги від 12.12.2024 направлено позивачці копію рішення про відмову у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги від 10.12.2024.
Не погоджуючись із рішенням відповідача від 10.12.2024 року про відмову у наданні безоплатної вторинної правничої допомоги, позивачка звернулась до суду із цим позовом за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Стаття 22 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
Згідно зі статтею 59 Конституції України кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Права на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги визначені Законом України від 02 червня 2011 року № 3460-VI «Про безоплатну правову допомогу».
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1 Закону безоплатна правнича допомога - правнича допомога, що гарантується державою та повністю або частково надається за рахунок коштів Державного бюджету України, місцевих бюджетів та інших джерел.
Статтею 3 Закону № 3460-VI визначено, що право на безоплатну правничу допомогу – гарантована Конституцією України можливість громадянина України, іноземця, особи без громадянства, у тому числі біженця чи особи, яка потребує додаткового захисту, отримати в повному обсязі безоплатну первинну правничу допомогу, а також можливість певної категорії осіб отримати безоплатну вторинну правничу допомогу у випадках, передбачених цим Законом.
Згідно зі статтею 13 Закону № 3460-VI безоплатна вторинна правнича допомога - вид державної гарантії, що полягає у створенні рівних можливостей для доступу осіб до правосуддя.
Безоплатна вторинна правнича допомога включає такі види правничих послуг: 1) захист; 2) здійснення представництва інтересів осіб, що мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу, в судах, інших державних органах, органах місцевого самоврядування, перед іншими особами; 3) складення документів процесуального характеру.
Згідно з пунктом 17 частини 1 статті 14 Закону №3460-VI встановлено, що право на безоплатну вторинну правничу допомогу згідно з цим Законом та іншими законами мають ветерани війни та члени сімей загиблих (померлих) ветеранів війни, члени сімей загиблих (померлих) Захисників і Захисниць України, особи, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною, - на всі види правничих послуг, передбачених частиною другою статті 13 цього Закону.
Згідно з частиною 4 статті 14 Закону №3460-VI встановлено, що суб`єкти права на безоплатну вторинну правничу допомогу, визначені пунктами 1, 14, 17, 19, 20, 26-29 частини першої цієї статті, мають право на отримання такої допомоги не більше шести разів протягом бюджетного періоду та одночасно не більше ніж за шістьма рішеннями про надання безоплатної вторинної правничої допомоги, прийнятими центрами з надання безоплатної правничої допомоги.
Статтею 20 Закону № 3460-VI передбачено, що особі може бути відмовлено в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги за наявності хоча б однієї з таких підстав: 1) особа не належить до жодної з категорій осіб, передбачених частинами першою - третьою статті 14 цього Закону; 2) особа подала неправдиві відомості або фальшиві документи з метою віднесення її до однієї категорій осіб, які мають право на безоплатну вторинну правничу допомогу; 3) вимоги особи щодо захисту стосуються вчинення дій чи підготовки документів, що не передбачені законодавством; 4) особі раніше надавалася безоплатна вторинна правнича допомога з одного і того ж питання; 4-1) особа використала право на отримання безоплатної вторинної правничої допомоги відповідно до частини четвертої статті 14 цього Закону; 5) особа використала всі національні засоби правового захисту у справі, з якої звертається за наданням безоплатної вторинної правничої допомоги.
У разі якщо особі відмовлено в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги на підставі пункту 5 частини першої цієї статті, до рішення про відмову додається письмове роз`яснення про порядок звернення до відповідних міжнародних судових установ чи відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
Згідно з висновком Конституційного Суду України, що міститься у Рішенні від 24.12.2004 №22-рп/2004, головним обов`язком держави, відповідно до частини другої статті 3 Конституції України, є утвердження і забезпечення прав і свобод людини; таке забезпечення, крім усього іншого, потребує законодавчого закріплення механізмів (процедур), які створюють реальні можливості для здійснення кожним громадянином прав і свобод.
Норма, яка стосується обмеження кількості звернень за якими має бути надана безоплатна правова допомога окремим суб`єктам права на безоплатну правову допомогу була запроваджена для того, щоб суб`єкти, які мають право на отримання безоплатної правової допомоги, не могли зловживати своїм правом на таку і таким чином інші особи, які потребують цього права змогли його реалізувати у найкоротші терміни.
Таким чином, підставою для відмови у наданні безоплатної вторинної правової допомоги є положення частини 4 статті 14 Закону №3460-VI, яка передбачає втрату суб`єктом, визначеним пунктами 1, 14, 17, 19, 20, 26-29 частини 1 ст. 14 Закону №3460-VI, права на отримання безоплатної вторинної правової допомоги за наявністю двох обов`язкових складових, а саме: отримання такою особою безоплатної вторинної правової допомоги більше шести разів протягом бюджетного року та більше ніж за шістьома дорученнями/наказами про надання безоплатної вторинної правової допомоги, виданими центрами з надання безоплатної вторинної правової допомоги, одночасно.
Отже, указаною нормою передбачений випадок обмеження надання безоплатної вторинної правової допомоги окремим суб`єктам права. Стаття 20 Закону №3460-VI не виключає такий випадок.
Аналогічний висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 30 березня 2021 року справа № 500/2731/18.
Матеріалами справи встановлено, що 03.12.2024 ОСОБА_1 звернулася до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги із заявою про надання безоплатної правничої допомоги з питання щодо оскарження вироку Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.02.2024 по справі №607/10999/22 у касаційному порядку.
Відповідачем винесено наказом № 7В від 10.12.2024 про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги засудженій ОСОБА_1 , у зв`язку із тим, що особа використала всі національні засоби правового захисту у справі, з якої звертається за наданням безоплатної вторинної правничої допомоги.
Також на вимогу ч. 2 ст. 20 Закону №3460, відповідач у листі від 12.12.2024 роз`яснив позивачці порядок звернення до відповідних міжнародних судових установ чи відповідних органів міжнародних організацій, членом або учасником яких є Україна.
Також згідно з п 4 ч. 1 ст. 23 Закону №3460 надання безоплатної вторинної правничої допомоги припиняється за рішенням центру з надання безоплатної правничої допомоги у разі, якщо особа використала всі національні засоби правового захисту у справі.
Досліджуючи правомірність відмови позивачці у наданні безоплатної вторинної правової допомоги колегія суддів зазначає, що згідно з інформацією, отриманою з Єдиного реєстру судових рішень, з`ясовано, що ухвалою Верховний Суд ухвалою від 08.10.2024 відмовив у відкритті касаційного провадження, посилаючись на пункт 2 частини другої статті 428 КПК України, оскільки підстав для задоволення скарги не було. 
Водночас, ухвалою Верховного Суду від 08.11.2024 подану захисником Ткачук О.С. касаційну скаргу на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.02.2024 та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15.05.2024 повернуто.
Відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи відповідача про те, що ОСОБА_1 вичерпала своє право на отримання безоплатної вторинної правничої допомоги, оскільки ухвалою Верховного Суду від 08.11.2024 подану захисником Ткачук О.С. касаційну скаргу на вирок Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 27.02.2024 та ухвалу Тернопільського апеляційного суду від 15.05.2024 повернуто.
Так, ухвала була прийнята пізніше на місяць від попередньої ухвали Верховного Суду.
Таким чином, на переконання суду, та з урахуванням прийнятої ухвали Верховного Суду від 08.11.2024 про повернення касаційної скарги, дії Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги щодо видачі наказу № 7В від 10.12.2024 про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги засудженій ОСОБА_1 відповідно до пункту 3 частини першої статті 17, частини другої статті 19 та пункту 5 частини першої статті 20 Закону України «Про безоплатну правничу допомогу» № 3460-VI, та враховуючи ухвали Верховного Суду від 08.10.2024 та 08.11.2024 по справі №607/10999/22 (у зв`язку із тим що позивачем використано право на отримання безоплатної вторинної правничої допомоги) не є правомірними.
При цьому суд не применшує значення необхідності дотримання встановленої законодавством процедури ухвалення того чи іншого рішення, вчинення дій.
Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях вказав, що слід уникати правового пуризму, що у загальноприйнятому розумінні - це надмірне прагнення до чистоти, перевага форми над змістом.
Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Враховуючи викладене, суд вважає, що наявні підстави для задоволення позовних вимог частково, шляхом визнання протиправним та скасування наказу Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги № 7В від 10.12.2024 про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги засудженій ОСОБА_1 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивачки від 03.12.2024 про надання безоплатної вторинної правничої допомоги відповідно до Закону України «Про безоплатну вторинну правничу допомогу» з урахування висновків суду.
Такий спосіб захисту прав позивачки матиме наслідком дотримання судом основних принципів здійснення судочинства, не буде втручанням у дискреційні повноваження органу, оскільки судом під час розгляду справи та відповідачем під час розгляду заяви позивачки про надання безоплатної вторинної правничої допомоги не встановлено інших підстав для відмови внаданні безоплатної вторинної правничої допомоги, аніж досліджені та спростовані судом у ході розгляду цієї справи.
Суд також застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»(RuizTorija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що внаслідок неповного з`ясування обставин та неправильного застосування норм матеріального права, суд першої інстанції при ухваленні судового рішення про відмову у задоволенні позову дійшов помилкових висновків, а отже апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню, рішення суду скасуванню з прийняттям нового судового рішення про часткове задоволення позову.
Відповідно до вимог частини четвертої статті 317 Кодексу адміністративного судочинства України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення, є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись ст.ст. 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 11 листопада 2025 року скасувати та прийняти у справі нове судове рішення. 
Позов ОСОБА_1 до Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги про зобов`язання вчинити певні дії задовольнити частково.
Визнати протиправним та скасувати наказ Південно-Східного міжрегіонального центру з надання безоплатної правничої допомоги № 7В від 10.12.2024 про відмову в наданні безоплатної вторинної правничої допомоги засудженій ОСОБА_1 .
Зобов`язати Південно-Східний міжрегіональний центр з надання безоплатної правничої допомоги повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 03.12.2024 про надання безоплатної вторинної правничої допомоги відповідно до Закону України «Про безоплатну вторинну правничу допомогу» з урахування висновків суду.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови у випадках, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий - суддя Т.І. Ясенова 

суддя А.В. Суховаров 

суддя О.В. Головко