КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  	
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
27 квітня 2026 року м. Київ справа №320/14687/25
Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Парненко В.С., розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКИЙ БКК» до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,

в с т а н о в и в:

Товариство з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКИЙ БКК» (далі - позивач) звернулося до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України (далі - відповідач), в якому просить суд:
визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Центрального міжрегіонального управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків від 14.11.2024 р. №2280/ж10/31-00-07-05-01-24.
Позивач обґрунтовує позов тим, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення винесене за відсутності належної матеріально-правової підстави для притягнення його до відповідальності, оскільки ТОВ «КИЇВСЬКИЙ БКК» не здійснює імпорт, експорт, оптову чи роздрібну торгівлю алкогольними напоями, а використовує коньяк і вино виключно як складові інгредієнти у виробництві кондитерської продукції. Позивач зазначає, що на момент проведення фактичної перевірки 24.09.2024 приписи статті 15 Закону №481/95-ВР та Порядку №251 не встановлювали чіткого, прямого і недвозначного обов`язку для суб`єктів господарювання, які використовують алкогольні напої саме як сировину для виробництва харчових продуктів, вносити місця такого зберігання до Єдиного реєстру, а спеціальне врегулювання цього питання законодавець передбачив уже в Законі №3817-IX, стаття 17 якого була введена в дію лише з 01.01.2025. Окремо позивач посилається на те, що за змістом спірного регулювання та з урахуванням правової невизначеності норма підлягала тлумаченню на користь платника податків, оскільки допускала множинне розуміння щодо кола суб`єктів, зобов`язаних реєструвати місця зберігання алкогольних напоїв. Крім того, позивач вказує, що сама перевірка була проведена з порушенням вимог статей 80, 81 ПК України, оскільки наказом визначено перевірку за адресою вул. Дмитра Чижевського, 7, тоді як фактичний огляд приміщення із залишками коньяку і вина проводився за адресою 7А. Позивач вважає, що наявні усі підстави для задоволення вимог позову.
За результатами автоматизованого розподілу справ між суддями Київського окружного адміністративного суду справа №320/14687/25 передана до розгляду судді Парненко В.С.
Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 01.04.2025 відкрито провадження в адміністративній справі №320/14687/25 за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.
В матеріалах справи наявні:
-відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач заперечує проти позову, виходячи з того, що фактична перевірка проведена в межах наданих Податковим кодексом України повноважень, на підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75 та підпункту 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 ПК України, а предметом такої перевірки було дотримання законодавства у сфері обігу підакцизної продукції. Податковий орган зазначає, що в ході перевірки встановлено використання позивачем у виробництві харчової продукції спирту етилового неденатурованого, коньяку та вина, що, на думку відповідача, підтверджується рецептурами продукції, маркуванням готових виробів, бухгалтерською довідкою та інвентаризаційним описом запасів станом на 24.09.2024. Відповідач посилається на те, що позивач уже забезпечив внесення до Єдиного реєстру окремого приміщення для зберігання спирту етилового, однак коньяк та вино у значній кількості фактично зберігалися в іншому приміщенні на другому поверсі будівлі площею близько 100 кв. м, яке до Єдиного реєстру місць зберігання алкогольних напоїв внесене не було, внаслідок чого й встановлено порушення статті 15 Закону №481/95-ВР на суму 164 145,23 грн. Відповідач наполягає, що законодавство передбачало окрему реєстрацію місць зберігання спирту і окрему реєстрацію місць зберігання алкогольних напоїв, а тому наявність у позивача довідки щодо місця зберігання спирту не звільняла його від обов`язку зареєструвати приміщення, де фактично зберігалися коньяк та вино. Відповідач не визнає доводи про порушення процедури перевірки, посилаючись на те, що перевірка відбувалася за адресою вул. Дмитра Чижевського, 7, а зібрані під час перевірки матеріали, на його думку, є належними та допустимими для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення. 
-відповідь на відзив на позовну заяву, згідно якої позивач наголошує, що станом на 24.09.2024 закон не передбачав для ТОВ «КИЇВСЬКИЙ БКК» чітко встановленого обов`язку вносити до Єдиного реєстру місця зберігання алкогольних напоїв, які використовуються як сировина у виробництві харчової продукції, а відповідне спеціальне регулювання запроваджене лише Законом №3817-IX з 01.01.2025. Також позивач зазначає, що сам відзив фактично підтвердив проведення огляду виробничого приміщення саме за адресою 7А, що, на його думку, додатково свідчить про порушення порядку проведення фактичної перевірки. 
Враховуючи приписи частини 5 статті 262 КАС України справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи (у письмовому провадженні).
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складання повного судового рішення (частина 5 статті 250 КАС України).
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини.
На підставі підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20, підпункту 75.1.3 пункту 75.1 статті 75, статті 80 Податкового кодексу України Центральним міжрегіональним управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків проведено фактичну перевірку Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКИЙ БКК» з питань дотримання вимог законодавства у сфері регулювання виробництва і обігу спирту, спиртовмісної продукції, алкогольних напоїв і тютюнових виробів за період діяльності з 01.01.2024 по дату закінчення перевірки.
Предметом перевірки було встановлення дотримання позивачем вимог статті 15 Закону України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» та Порядку ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання та форми довідки про внесення місця зберігання до Єдиного державного реєстру, затвердженого наказом ДПА України від 28.05.2002 №251, в частині зберігання алкогольних напоїв. 
За результатами проведеної перевірки складено акт від 03.10.2024 №2278/ж5/31-00-07-05-01-19/40877052, в якому контролюючим органом зроблено висновок про порушення позивачем вимог статті 15 Закону №481/95-ВР та Порядку №251 у зв`язку із зберіганням коньяку та вина в приміщенні, не внесеному до Єдиного реєстру місць зберігання алкогольних напоїв, на загальну суму 164 145,23 грн. 
23.10.2024 позивач подав заперечення на акт перевірки, однак за результатами їх розгляду контролюючий орган листом від 07.11.2024 залишив висновки перевірки в силі, лише уточнивши нормативне посилання у тексті акта.
14.11.2024 відповідач прийняв податкове повідомлення-рішення №2280/ж10/31-00-07-05-01-24, яким позивачу нараховані штрафні санкції у розмірі 164 145,23 грн. згідно ст. 17 Закону №481/95-ВР.
Не погоджуючись із зазначеним податковим повідомленням-рішенням, позивач оскаржив його в адміністративному порядку до ДПС України та до Ради бізнес-омбудсмена, однак рішенням ДПС України від 04.02.2025 №3302/6/99-00-06-03-02-06 скаргу залишено без задоволення, а спірне податкове повідомлення-рішення — без змін.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд виходить з наступного.
Частина 2 ст.19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів регулює Податковий кодекс України (далі – ПК України, в редакції, чинній на момент існування спірних правовідносин), зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.
Згідно з п.21.1 ст.21 ПК України посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; забезпечувати сумлінне виконання покладених на контролюючі органи функцій; забезпечувати ефективну роботу та виконання завдань контролюючих органів відповідно до їх повноважень; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій.
За змістом пп.20.1.4, 20.1.6 п.20.1 ст.20 ПК України контролюючі органи, визначені підпунктом 41.1.1 пункту 41.1 статті 41 цього Кодексу, мають право: проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення; запитувати та вивчати під час проведення перевірок первинні документи, що використовуються в бухгалтерському обліку, регістри, фінансову, статистичну та іншу звітність, пов`язану з обчисленням і сплатою податків, зборів, платежів, виконанням вимог законодавства, контроль за додержанням якого покладено на контролюючі органи.
Пункт 75.1 ст.75 ПК України передбачає, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.
Відповідно до пп.75.1.3. п.75.1 ст.75 ПК України фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами).
Згідно з п.80.1, пп.80.2.2., 80.2.5. п.80.2 ст.80 ПК України фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи).
За змістом п.80.10. ст.80 ПК України визначено, що порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 цього Кодексу.
Пункт 86.1 статті 86 Податкового кодексу України передбачає, що результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформляються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.
Основні засади державної політики щодо регулювання виробництва, експорту, імпорту, оптової і роздрібної торгівлі спиртом етиловим, коньячним і плодовим, спиртом етиловим ректифікованим виноградним, спиртом етиловим ректифікованим плодовим, спиртом-сирцем виноградним, спиртом-сирцем плодовим, алкогольними напоями та тютюновими виробами і пальним, забезпечення їх високої якості та захисту здоров`я громадян, а також посилення боротьби з незаконним виробництвом та обігом алкогольних напоїв і тютюнових виробів на території України на час проведення перевірки визначалися Законом України від 19.12.1995 №481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального» зі змінами і доповненнями (далі - Закон №481/95-ВР).
Згідно зі ст.2 Закону №481/95-ВР виробництво спирту етилового, спиртових дистилятів, біоетанолу та алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюнової сировини та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, здійснюється за наявності місць зберігання, внесених до Єдиного реєстру.
Ст.15 Закону №481/95-ВР було передбачено зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів здійснюється в місцях зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів, внесених до Єдиного реєстру, незалежно від того, кому належить таке місце зберігання, або того, за заявою якого суб`єкта господарювання (у тому числі іноземного суб`єкта господарювання, який діє через своє зареєстроване постійне представництво) таке місце зберігання було внесено до Єдиного реєстру.
За змістом п.1.1, 2.1 Порядку ведення Єдиного державного реєстру місць зберігання, затверджено наказом Державної податкової адміністрації України від 28.05.2002 №251 (який був чинним на час виникнення спірних правовідносин) Єдиний державний реєстр місць зберігання - це перелік місць, що використовуються для зберігання спирту, та приміщень, що використовуються для зберігання алкогольних напоїв та тютюнових виробів (далі - місце зберігання), який містить відомості про місцезнаходження місць зберігання та відомості про заявників. До Єдиного реєстру вносяться, зокрема, місця зберігання алкогольних напоїв.
Спір у даній справі виник у зв`язку з тим, що контролюючий орган, пославшись на статтю 15 Закону №481/95-ВР та Порядок №251, дійшов висновку про порушення позивачем правил зберігання алкогольних напоїв у частині невнесення до Єдиного реєстру приміщення, в якому зберігалися коньяк та вино, що використовуються у виробництві кондитерської продукції. 
Водночас самі по собі обставини наявності у позивача залишків коньяку та вина, а також факт їх використання у технологічному процесі, ще не є достатніми для висновку про правомірність застосування фінансових санкцій, оскільки для цього контролюючий орган мав довести, що станом на момент перевірки закон прямо, чітко та недвозначно покладав саме на такого суб`єкта господарювання, як позивач, обов`язок вносити відповідне місце зберігання до Єдиного реєстру.
Суд встановив, що позивач не здійснює імпорт, експорт, оптову чи роздрібну торгівлю алкогольними напоями як самостійним товаром, а використовує коньяк і вино як складові інгредієнти у виробництві харчової продукції власного виробництва. 
Дана обставина сторонами по справі не заперечується. 
Отже, спір не стосується нелегального обігу алкогольних напоїв як предмета торгівлі, а стосується виключно питання, чи поширювався на позивача в період перевірки режим обов`язкової реєстрації місця зберігання алкогольних напоїв саме в такій виробничій моделі. 
Так, до 1 січня 2025 р. відносини у сфері зберігання алкогольних напоїв регулювалися Законом України від 19 грудня 1995 р. №?481/95 ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах». 
Стаття 15 цього закону передбачала, що зберігання алкогольних напоїв здійснюється в місцях, внесених до Єдиного державного реєстру місць зберігання, на підставі заяви суб`єкта господарювання; при цьому для суб`єктів роздрібної торгівлі до реєстру вносилися лише місця зберігання, розташовані за адресою, що відрізняється від місця торгівлі. 
Закон №?481/95 ВР не містив окремих, чітких положень щодо суб`єктів, які використовують алкогольні напої не як товар, а як складову сировину у виробництві харчових продуктів, – отже, на дату перевірки такі норми були неоднозначними і допускали множинне тлумачення. 
Від 27 липня 2024 р. набрав чинності Закон України від 18 червня 2024 р. №?3817«Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального», який замінив попередній закон. 
Цей закон містить нову статтю 17, за якою зберігання алкогольних напоїв здійснюється в місцях, внесених до Єдиного реєстру місць зберігання, на підставі відповідних ліцензій, а суб`єкти господарювання, які використовують алкогольні напої для виробництва харчових продуктів (крім алкогольних напоїв), зобов`язані зберігати такі напої лише у внесених до реєстру місцях. 
При цьому зазначена норма застосовується з 1 січня 2025 р., коли Закон №?3817набрав чинності в частині, що стосується зберігання алкогольних напоїв. Відтак правила щодо зберігання алкогольних напоїв підприємствами харчової промисловості були введені в дію лише з 2025 року; застосування цієї норми до подій, що відбулися раніше, суперечить конституційному принципу незворотності дії законів.
На підтвердження заборони ретроактивного застосування нових правил суд виходить зі змісту статті 58 Конституції України, а саме: закони та інші нормативно правові акти не мають зворотної дії у часі, за винятком випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність; ніхто не може нести юридичної відповідальності за діяння, які на момент їх вчинення не визнавалися правопорушенням.
Відповідні положення закріплені і в Податковому кодексі України, який вказує, що у випадку неоднозначного (множинного) тлумачення норм податкового законодавства рішення приймається на користь платника податків. 
Тому при вирішенні даного спору слід виходити з того, що Закону №?481/95 ВР не встановлював беззаперечного обов`язку вносити до Єдиного реєстру місця зберігання алкогольних напоїв, які використовувалися як інгредієнти для виготовлення харчових продуктів, а новий Закон №?3817запровадив відповідний обов`язок лише з 1 січня 2025 р. 
З урахуванням статей 19 та 58 Конституції, органи ДПС були зобов`язані діяти виключно на підставі та в межах чинного на час перевірки законодавства й не могли застосовувати норми, що набрали чинності пізніше.
За таких умов суд не може погодитися з позицією відповідача про те, що сам лише факт фактичного зберігання коньяку та вина у приміщенні, не внесеному до реєстру, автоматично свідчить про наявність складу правопорушення. Для застосування до платника податків або іншого суб`єкта господарювання фінансових санкцій контролюючий орган зобов`язаний довести не лише сам факт зберігання певної продукції, а й існування чітко встановленого законом обов`язку діяти певним чином саме у відповідний період часу. У даному випадку такий обов`язок щодо позивача в редакції законодавства, чинній на 24.09.2024, не був сформульований достатньо визначено. Натомість відповідач фактично пропонує розширювальне тлумачення норми, яке погіршує становище позивача та призводить до притягнення його до відповідальності за відсутності належної законодавчої визначеності, з чим не може погодитися суд, оскільки такий підхід не відповідає принципам правової визначеності, передбачуваності правозастосування та тлумачення сумнівів на користь приватної особи.
Посилання відповідача на те, що позивач уже мав окремо зареєстроване місце зберігання спирту етилового, а тому повинен був усвідомлювати необхідність окремої реєстрації місця зберігання коньяку та вина, не спростовує наведеного висновку. Реєстрація місця зберігання спирту сама по собі не доводить існування безумовного й чіткого законодавчого обов`язку щодо реєстрації місця зберігання алкогольних напоїв для суб`єкта, який не торгує ними, а використовує їх як інгредієнти. Навпаки, цей аргумент лише підтверджує, що закон розрізняв різні правові режими для різних видів продукції, а отже, вимога про притягнення до відповідальності за відсутності спеціального та недвозначного регулювання повинна оцінюватися особливо суворо. 
Разом з тим суд зазначає, що матеріали справи також свідчать про наявність доводів позивача щодо процедурних порушень під час проведення фактичної перевірки, зокрема, в частині невідповідності адреси, зазначеної в наказі на перевірку, та адреси фактичного огляду приміщення, де зберігалися коньяк і вино. 
Такі доводи не можуть бути залишені судом поза увагою.
Так, як встановлено судом та зазначено вище, фактична перевірка може бути призначена лише за наявності передбачених Кодексом підстав; для її проведення обов`язковими є належно оформлений наказ керівника контролюючого органу та направлення на перевірку, у яких має бути зазначено дата, реквізити наказу, підстави, мета, вид та дата початку й тривалість перевірки. Якщо перевірка проводиться за іншою адресою, ніж місцезнаходження платника податків, така адреса повинна бути чітко зазначена у наказі й направленні; допуск посадових осіб без цих документів або з їх неправильною адресою заборонений і є підставою для відмови у проведенні перевірки. Крім того, фактична перевірка проводиться без попередження, її здійснюють не менше двох посадових осіб контролюючого органу в присутності представників суб`єкта господарювання. Таким чином, якщо податкова перевірка фактично проводиться за іншою адресою, ніж та, яка вказана в наказі й направленні, або без належних документів, дії контролюючого органу виходять за межі закону, що суперечить статті 19 Конституції .
Так, дійсно, судом встановлено, що фактична перевірка позивача була здійснена за адресою: м. Київ, вул. Дмитра Чижевського, 7А, де безпосередньо проводився огляд приміщення та зберігалися коньяк і вино, водночас у направленні на перевірку та в наказі контролюючого органу зазначено іншу адресу, а саме: м. Київ, вул. Дмитра Чижевського, 7. 
Однак у даній справі зазначені процедурні аспекти не мають самостійного вирішального значення, оскільки навіть за умови відокремлення від них, оскаржуване податкове повідомлення-рішення є протиправним насамперед з огляду на відсутність належної матеріально-правової підстави для висновку про порушення з боку позивача. 
З огляду на викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги ТОВ «КИЇВСЬКИЙ БКК» є обґрунтованими, а податкове повідомлення-рішення Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 14.11.2024 №2280/ж10/31-00-07-05-01-24 підлягає визнанню протиправним та скасуванню, оскільки відповідач не довів наявності у позивача порушення по суті, неправильно витлумачив положення статті 15 Закону №481/95-ВР та фактично поширив на позивача регуляторний обов`язок, який спеціально й однозначно був закріплений законодавцем лише з 01.01.2025. 
А отже, позов підлягає задоволенню.
Решта доводів сторін висновків суду по суті спору не змінюють.
Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.
Відповідно до частини 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Позивачем під час розгляду справи було сплачено судовий збір на суму 2422,40 грн. (платіжна інструкція №23727 від 27.02.2025).
З огляду на те, що адміністративний позов задоволено, слід стягнути на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судовий збір в сумі 2422,40 грн.
Також позивачем у позові заявлено орієнтовний розмір витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 50 000,00 грн., докази понесення яких будуть надані після ухвалення рішення по суті позовних вимог.
Суд зазначає, що питання щодо стягнення з відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу може бути вирішено після надання представником позивача протягом п`яти днів після ухвалення рішення остаточного розрахунку та докази понесення таких судових витрат у відповідності до ч.7 ст. 139 КАС України.
Керуючись статтями 2-10, 47, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:
Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКИЙ БКК» до Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, – задовольнити;
Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Центрального міжрегіонального управлінням ДПС по роботі з великими платниками податків від 14.11.2024 р. №2280/ж10/31-00-07-05-01-24.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків як відокремлений підрозділ Державної податкової служби України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «КИЇВСЬКИЙ БКК» судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 грн.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Парненко В.С.