ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
вул. Симона Петлюри, 16/108, м. Київ, 01032, тел. (044) 235-95-51, е-mail: inbox@ko.arbitr.gov.ua

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" травня 2026 р.  м. Київ Справа № 911/352/26 

Господарський суд Київської області у складі судді Смірнова О.Г., розглянувши в письмовому позовному провадженні без виклику представників сторін справу
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрека» (01014, м. Київ, вул. Соловцова Миколи, буд. 2, оф. 38/3, ідентифікаційний код 45488187)
до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Праймер» (07834, Київська обл., Бучанський р-н, село Озера, вул. Першотравнева, буд. 14А, ідентифікаційний код 44734136)
про стягнення 625 822,10 грн.
СУТЬ СПОРУ:
Товариство з обмеженою відповідальністю «Юрека» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Праймер» (далі - відповідач) про стягнення 625 822,10 грн.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що ТОВ «Юрека» і ТОВ «ВКФ «Праймер», уклали договір № 2603П від 26.03.2025, в рамках якого відповідач зобов`язався продати позивачу матеріальні цінності, а позивач прийняти і оплатити такі товари. Відповідач належним чином не виконав взяті на себе зобов`язання за договором, у зв`язку з чим позивач звернувся до відповідача з позовом у якому просить суд у зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язань сплатити нараховану основну суму боргу у розмірі 527 804,19 грн., 3 % річних 7 819,40 грн., інфляційні втрати 9 557,09 грн., пеню 9 557,09 грн.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.02.2026 наведену вище позовну заяву передано для розгляду судді Смірнову О.Г.
Ухвалою суду від 13.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання. Запропоновано відповідачу не пізніше п`яти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати заяву із запереченнями щодо розгляду в порядку спрощеного позовного провадження; проте не пізніше п`ятнадцяти днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі подати відзив на позов із урахуванням вимог ст. 165 ГПК України, надати листування з позивачем по суті спору (з доказами направлення або вручення кореспонденції). 
Згідно із ч. 2, 3 ст. 252 ГПК України розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. Підготовче засідання при розгляді справи у порядку спрощеного провадження не проводиться.
16.03.2026 до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти позову заперечує зазначивши, що:
- позивач здійснив повернення частини отриманого товару, який був поставлений відповідно до накладної № 73 від 13.05.2025 р., що підтверджується накладною № 18 від 24.11.2025 р. на суму 64 493,40 грн. Також, 26.11.2025 р. відповідачем було здійснено оплату за поставлений товар у сумі 2 166,66 грн. Таким чином, залишок боргу становить 461 144,13 грн.
- позивачем під час обчислення строків проведення розрахунку не враховано святкові та неробочі дні.
- оскільки відповідач визнає суму основного боргу у розмірі 461 144,13 грн., 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України.
- розрахунки стягуваних сум (пені, 3% річних, інфляції) здійснені позивачем невірно, а тому вимога про стягнення цих сум задоволенню не підлягає.
Просить суд: відмовити ТОВ «Юрека» в задоволені позовних вимог в частині стягнення 66 660,06 грн. основного боргу, пені, інфляційних втрат та 3% річних; повернути ТОВ «Юрека» з державного бюджету 50% суми судового збору, сплаченого при поданні позову; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрека» (код ЄДРПОУ 45488187) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Праймер» (код ЄДРПОУ 44734136) 15 000 грн. витрат на правничу допомогу.
24.03.2026 до суду від позивача надійшла відповідь на відзив, у якому зазначено, що:
- позивач погоджується з обставинами, викладеними відповідачем у відзиві та з тим, що станом на дату подання цієї відповіді на відзив сума основного боргу становить 461 144,13 грн.
- оскільки відповідач визнав лише частину основного боргу, а проти пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних заперечує, вказані положення законодавства щодо повернення 50 відсотків сплаченого судового збору з державного бюджету не підлягають застосуванню, а судовий збір має бути стягнутий з відповідача в порядку встановленому ГПК України.
- позивач погоджується з тим, що з моменту часткового розрахунку та часткового повернення товару сума основного боргу зменшилась, а тому розмір пені, інфляційних втрат та трьох відсотків річних підлягають перерахунку з огляду на цю обставину.
- позивач не погоджується з твердженням відповідача про неправильний розрахунок строків оплати внаслідок неврахування святкових та неробочих днів.
- вимога відповідача про задоволення витрат на правничу допомогу в повному обсязі не відповідає положенням процесуального законодавства України.
Просить суд подальший розгляд справи здійснювати з урахуванням уточнених позовних вимог та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 579 652,93 грн. (п`ятсот сімдесят дев`ять тисяч шістсот п`ятдесят дві гривні 93 копійки), в тому числі:
461 144,13 грн. грн. (чотириста шістдесят одна тисяча сто сорок чотири гривні 13 копійок) – сума основного боргу;
92 224,76 грн. (дев`яносто дві тисячі двісті двадцять чотири гривні 76 копійок) – пені;
17 294,27 грн. (сімнадцять тисяч двісті дев`яносто чотири гривні 27 копійок) – інфляційні втрати;
8 989,78 грн. (вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят дев`ять гривень 78 копійок) – три проценти річних.
03.04.2026 до суду від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив, відповідно до змісту яких вказує, що: 
- відповідач визнає суму основного боргу у розмірі 461 144,13 грн., а отже 50 % судового збору, сплаченого при поданні позову підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету на підставі ч. 1 ст. 130 ГПК України, вказує що наведене твердження викладено у правовій позиції Верховного суду у постанові від 17.11.2022 р. у справі № 910/14479/21;
Враховуючи приписи ч. 4 ст. 240 ГПК України, у зв`язку з розглядом справи без повідомлення (виклику) учасників справи, рішення прийнято без його проголошення - 07.05.2026.
Розглянувши та дослідивши матеріали справи, суд встановив.
26 березня 2025 року між позивачем та відповідачем було укладено договір №2603П (надалі – Договір), згідно з умовами якого позивач зобов`язався продати матеріальні цінності (будівельні матеріали; надалі - товар), а відповідач зобов`язався прийняти та оплатити Товар в порядку та на умовах цього Договору. 
Відповідно до п. 3.1 Договору постачання товару здійснюється на умовах зазначених у специфікації, а відповідно до п. 4.1 Договору ціна та загальна вартість товару визначається в специфікації. 
На виконання своїх зобов`язань по Договору позивач здійснив постачання товару на загальну суму 527 804,19 грн. на умовах, узгоджених в специфікаціях № 2 від 7 травня 2025 року, №3 від 9 травня 2025 року та № 4 від 22 травня 2025 року. 
Відповідно до п. 5.5 Договору підписання видаткової накладної підтверджує, що товар переданий позивачем, а відповідачем прийнятий повністю відповідно до умов договору та специфікації. 
Згідно з п. 5.5.1 Договору підписання видаткової накладної підтверджує, що відповідач не має ніяких зауважень до Товару стосовно якості, кількості та асортименту, відповідно до умов Договору та специфікації. 
Сторонами договору складено та підписано видаткові накладні № 68 від 13 травня 2025 року, № 73 від 13 травня 2025 року та № 89 від 2 червня 2025 року, які підтверджують здійснення постачання товару, узгоджене в специфікаціях.
З огляду на вказані положення Договору, цими видатковими накладними підтверджується, що позивач виконав свої зобов`язання щодо постачання Товару відповідно до умов Договору в повному обсязі, а відповідач прийняв Товар і не має зауважень щодо його якості, кількості та асортименту. Згідно з умовами, узгодженими в специфікаціях, оплата поставленого товару здійснюється відповідачем протягом 60 банківських днів від дати отримання товару на склад.
Таким чином, суд приходить до висновку, що строки оплати за товар, поставлений відповідно до видаткових накладних, наступили: 
по видатковій накладній №68 від 13 травня 2025 року – 5 серпня 2025 року; 
по видатковій накладній №73 від 13 травня 2025 року – 5 серпня 2025 року; 
по видатковій накладній №89 від 2 червня 2025 року – 25 серпня 2025 року.
Відповідач порушив зобов`язання щодо оплати вартості Товару поставленого за Договором, внаслідок чого його заборгованість перед позивачем становить 527 804,19 грн.
Як вбачається з матеріалів справи 24 листопада 2025 року відповідач повернув позивачу товар отриманий за договором на суму 64 493,40 грн.; 26 листопада 2025 року відповідач здійснив оплату за товар поставлений за Договором на суму 2 166,66 грн.
Покупець розрахувався частково, а саме сплатив кошти на суму 66 660,06 грн., що обома учасниками справи фактично визнається та не оспорюється, а відтак в силу ч. 1 ст. 75 ГПК України не підлягає доказуванню.
Однак в матеріалах справи відсутні докази оплати товару на решту суми у встановлені за домовленістю Сторін строки.
Отже, Відповідач згідно умов Договору мав оплатити поставку товару, однак у порушення своїх договірних зобов`язань таку оплату в повному обсязі не здійснив.
Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 692 ЦК України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. У разі прострочення оплати товару продавець має право вимагати оплати товару та сплати процентів за користування чужими грошовими коштами. Якщо покупець відмовився прийняти та оплатити товар, продавець має право за своїм вибором вимагати оплати товару або відмовитися від договору купівлі-продажу.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно зі ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.
Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Таким чином, з досліджених судом доказів вбачається, що відповідач фактично визнав заборгованість за поставлений позивачем Товар на суму 66 660,06 грн., а позивач довів належне виконання ним своїх зобов`язань в частині поставки Товару за договором.
До того ж у тексті відзиву на позов відповідач додаткового підтвердив, що не відмовляється від своїх зобов`язань з оплати за поставлений товар, але готовий здійснювати розрахунок з розстроченням платежів.
Про визнання заборгованості також свідчить здійснення Відповідачем вже після відкриття провадження у справі часткової оплати заборгованості у сумі 2 166,66 грн., що підтверджується платіжною інструкцією № 93 від 26.11.2025, а також, повернуто товар на суму 64 493,40 грн., про що свідчить повернення постачальнику № 18 від 24.11.2025.
За вказаних обставин, оскільки відповідачем погашено заборгованість на суму 66 660,06 грн., провадження у справі в цій частині слід закрити за ознаками п. 2 ч. 1 ст. 231 ГПК України за відсутністю предмету спору.
Водночас доказів оплати відповідачем решти заборгованості у сумі 461 144,13 грн. у встановленому законом порядку суду не надано, у відзиві на позовну заяву борг у вказаній сумі останній визнав.
Враховуючи, що позивачем було здійснено поставку товару, а відповідачем до моменту подання позову у повному обсязі не оплачено товар, беручи до уваги норми закону та положення укладеного між сторонами Договору, суд дійшов висновку, що Відповідач порушив зобов`язання за Договором в частині належної оплати.
За таких обставин, дослідивши у сукупності наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що задоволенню підлягають заявлені позовні вимоги в частині стягнення з відповідача не оплаченого основного боргу в сумі 461 144,13 грн.
Відповідно до п. 6.3 Договору у випадку прострочення строків платежу, передбаченого Договором Відповідач сплачує Позивачу пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховувалась пеня, від несплаченої суми відповідного платежу за кожен день прострочення.
Суд дійшов висновку про наявність підстав для зменшення розміру неустойки на 30% та часткове задоволення позовних вимог, виходячи з такого.
Частиною першою статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.04.2023 у справі № 199/3152/20 зауважила, що після прийняття постанови у справі № 761/26293/16-ц вона вже конкретизувала критерій, на підставі якого суд застосовує частину третю статті 551 ЦК України, в постановах від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц.
Для того, щоб неустойка не набула ознак каральної санкції, діє правило частини третьої статті 551 ЦК України про те, що суд вправі зменшити розмір неустойки, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було би передбачити [постанови Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 902/417/18, провадження № 12-79гс19 (пункт 8.24) та від 28.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18 (пункт 85)].
Верховний Суд також неодноразово вказував, що застосування статті 551 ЦК України є правом суду та залежить виключно від встановлених судом конкретних обставин кожної справи за наслідками правової оцінки спірних правовідносин та поданих сторонами доказів, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень. Переоцінка обставин, що є предметом доказування, та стали підставою для висновку щодо можливості зменшення розміру штрафних санкцій за рішенням суду, не є компетенцією суду касаційної інстанції.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у постанові від 19.01.2024 у справі № 911/2269/22 вказала на те, що в питаннях підстав для зменшення розміру неустойки правовідносини у кожному спорі про її стягнення є відмінними, оскільки кожного разу суд, застосовуючи дискрецію для вирішення цього питання, виходить з конкретних обставин, якими обумовлене зменшення штрафних санкцій, які водночас мають узгоджуватись з положенням частини третьої статті 551 ЦК України, а також досліджуватися та оцінюватися судом в порядку статей 86, 210, 237 ГПК України. Такий підхід є усталеним в судовій практиці.
Об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у справі № 911/2269/22 зазначила, що враховуючи висновок про індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, що виключає формування єдиних (для вирішення спорів про стягнення неустойки) критеріїв та алгоритму визначення підстав для зменшення розміру неустойки та критеріїв для встановлення розміру.
Розмір неустойки, до якого суд її зменшує (на 90%, 70% чи 50% тощо), у кожних конкретно взятих правовідносинах (справах) також має індивідуально-оціночний характер, оскільки цей розмір (частина або процент, на які зменшується неустойка), який обумовлюється встановленими та оціненими судом обставинами у конкретних правовідносинах, визначається судом у межах дискреційних повноважень, наданих суду відповідно до положень частини третьої статті 551 ЦК України, тобто у межах судового розсуду.
Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчить про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено. Наведене, у свою чергу, вимагає, щоб розмір неустойки відповідав принципам верховенства права.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.10.2024 у справі № 911/952/22 сформувала висновки щодо застосування означених норм права та у розділі "Висновки щодо застосування норм матеріального права", зокрема, в пунктах 213, 214, зазначила:
« 213. Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин (частина третя статті 551 ЦК України) господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
214. Індивідуальний характер підстав, якими у конкретних правовідносинах обумовлюється зменшення судом розміру неустойки (що підлягає стягненню за порушення зобов`язання), а також дискреційний характер визначення судом розміру, до якого суд її зменшує, свідчать про відсутність універсального максимального і мінімального розміру неустойки, на який її може бути зменшено, що водночас вимагає, щоб цей розмір відповідав принципам верховенства права».
Суд дійшов висновку, що, ураховуючи ступінь, характер та правові наслідки правопорушення, співмірність між ними, та те, що таке порушення не завдало збитків позивачу та/або іншим учасникам господарських відносин, фінансовий стан відповідача, наявні обставини, які в силу приписів частини третьої статті 551 ЦК України є достатніми підставами для зменшення розміру пені та штрафу, які заявлені позивачем до стягнення з відповідача на 30 %.
Суд відзначає, що при визначенні розміру (відсоткового співвідношення) зменшення штрафних санкцій суд керується своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Отже, позовні вимоги в частині стягнення пені підлягають частковому задоволенню, а саме у розмірі 27 667,43 грн.
Крім того, позивач просить стягнути із відповідача інфляційні втрати від суми основної заборгованості за договором № 2603П від 26.03.2025 р. за періоди прострочення відповідачем виконання обов`язку по оплаті за поставлений товар з серпня 2025 – січень 2026 всього на загальну суму 17 294,27 грн. відповідно до виконаного ним розрахунку, а також просить стягнути із відповідача 3 % річних за періоди прострочення відповідачем виконання обов`язку по оплаті за поставлений товар з серпня 2025 – січень 2026 р. всього на загальну суму 8 989,78 грн. відповідно до виконаного ним розрахунку.
Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Розрахунок інфляційних втрат від суми основної заборгованості, виконаний позивачем, є обґрунтованим та вірним, а тому суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача інфляційних збитків від суми основної заборгованості за договором у вищевказані періоди у розмірі 17 294,27 грн.
Перевіряючи наданий позивачем розрахунок трьох відсотків річних, судом із власної ініціативи здійснено їх перерахунок, оскільки строк оплати, визначений сторонами у п. 3 Специфікацій настав 06.08.2025 за видатковими накладними № № 68, 73 від 13.05.2025, та 26.08.2025 за видатковою накладною № 89 від 02.06.2025, а тому суд дійшов висновку про про задоволення вимог позивача в частині стягнення із відповідача трьох процентів річних частково - у розмірі 8 717, 52 грн.
Відповідач доводів позивача не спростував, контррозрахунок заявлених до стягнення сум не надав.
Щодо посилання відповідача про невірність обчислення проведення розрахунку, а саме не врахування святкових та неробочих днів суд зауважує наступне.
Перелік святкових та неробочих днів встановлено ст. 73 Кодексу законів про працю України (надалі – «КЗпП України»), а порядок перенесення вихідного дня на інший день, якщо святковий або неробочий день збігається з вихідним днем встановлено ч. 3 ст. 67 КЗпП України. 
Відповідно до ч. 6 ст. 6 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану не застосовуються норми, зокрема, частин третьої - п`ятої статті 67, статі 73 КЗпП України. 
Враховуючи, що у період з моменту поставки товару відповідачу за Договором до моменту настання строку для розрахунку за поставлений товар в Україні діяв правовий режим воєнного стану, положення КЗпП України про святкові та неробочі дні не застосовувались, а тому строки оплати за поставлений товар визначені позивачем в позовній заяві правильно.
Статтею 13 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Статтею 73 ГПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ст. ст. 74, 76 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.
Доказів мирного врегулювання спору сторонами подано не було.
Згідно із ч. 1 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до ст. 129 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.
Поряд із цим, статтею 130 ГПК України передбачено спеціальні правила розподілу судового збору, зокрема у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.
Аналізуючи підстави повернення судового збору, передбачені ч. 1 ст. 130 ГПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" у сукупності з п. 12 ч. 3 ст. 2 та ч. 1 ст. 2 ГПК України, Верховний Суд у постанові від 17.11.2022 року по справі №910/14479/21 дійшов висновку, що закріплення цих підстав виступає проявом паритетності інтересів держави на отримання компенсаційних витрат за проведення судового розгляду та здійснення судочинства та інтересів особи на фактичне здійснення самого правосуддя та зацікавленості особи максимально і ефективно реалізувати свої процесуальні справа. Такий підхід дає змогу урівноважити як інтереси учасників судового процесу, так і держави в питанні співвідношення доступу до правосуддя та компенсації витрат, котрі були задіяні на розгляд такої справи. Запровадження законодавцем можливості повернути з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору позивачу в передбачених ч. 1 ст. 130 ГПК України випадках встановлює практичну реалізацію завдань господарського судочинства, які направлені на своєчасний, неупереджений та справедливий розгляд справи у відповідності з реалізацією прав самих учасників справи, зокрема шляхом визнання позову до початку розгляду справи по суті тощо. При цьому, обґрунтовуючи можливість повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, відповідно до вимог ч. 1 ст. 130 ГПК України, враховується, що судом при здійсненні правосуддя у випадку визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, затрачається менше технічних, економічних та людських ресурсів для розгляду самої справи.
У свою чергу Закон України "Про судовий збір" передбачає порядок розрахунку, сплати, повернення тощо судового збору за подання позовної заяви, в тому числі яка містить декілька позовних вимог. Відтак арифметично розрахувати суму судового збору при ухваленні судового рішення (в тому числі при частковому визнанні позову, яка стосується майнової вимоги), і підлягає сплаті/поверненню, у разі наявності, зокрема передбачених ч. 1 ст. 130 ГПК України, підстав, з урахуванням положень ст. 4, 5, 7 Закону України "Про судовий збір", є можливим з огляду на вищевказані міркування та не потребує додаткових навичок, зусиль, знань у тій чи іншій галузі права, так як стосуються звичайного математичного обрахунку суми судового збору за подання позову, який має декілька позовних вимог щодо стягнення грошової суми.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що нормами чинного законодавства передбачено обов`язок суду повернути позивачу з бюджету 50% судового збору, сплаченого при поданні позову, в разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті.
Відтак, 50% судового збору, сплаченого позивачем у даній справі за вимоги щодо стягнення суми основного боргу, у зв`язку із визнанням позову відповідачем в частині стягнення основного боргу в розмірі 461 144,13 грн. до початку розгляду справи по суті, підлягають поверненню позивачу з державного бюджету.
За розрахунком суду, розмір судового збору який підлягає поверненню становить 3 458,58 грн (461 144,13 грн х 1,5%) / 2 = 3 458,58 грн.).
Вирішуючи питання розподілу судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, суд керується пунктом 2 частини першої статті 129 ГПК України, відповідно до якого у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Керуючись статтями 73, 74, 76-79, 86, 129, 236-238, 240, 241 Господарського процесуального кодексу України, суд 
В И Р І Ш И В :
Провадження у справі №911/352/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрека» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Праймер» в частині вимог про стягнення заборгованості в сумі 66 660,06 грн. - закрити.
Позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрека» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Праймер» про стягнення 579 652,93 грн. – задовольнити частково.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «ВКФ «Праймер» (07834, Київська обл., Бучанський р-н, село Озера, вул. Першотравнева, буд. 14А, ідентифікаційний код 44734136) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Юрека» (01014, м. Київ, вул. Соловцова Миколи, буд. 2, оф. 38/3, ідентифікаційний код 45488187) 461 144 (чотириста шістдесят одна тисяча сто сорок чотири) грн. 13 коп. основного боргу, 17 294 (сімнадцять тисяч двісті дев`яносто чотири) грн. 27 коп. інфляційних витрат, 8 717 (вісім тисяч сімсот сімнадцять) грн. 52 коп. 3 % річних, 27 667 (двадцять сім тисяч шістсот шістдесят сім) грн. 43 коп. пені та 5 265 (п`ять тисяч двісті шістдесят п`ять) грн. 92 коп. судового збору.
У задоволенні іншої частини позову - відмовити.
Повернути Товариству з обмеженою відповідальністю «Юрека» (01014, м. Київ, вул. Соловцова Миколи, буд. 2, оф. 38/3, ідентифікаційний код 45488187) з Державного бюджету України суму судового збору у розмірі 3 458 (Три тисячі чотириста п`ятдесят вісім) грн. 58 коп., сплачену згідно платіжної інструкції №741 від 10.02.2026.
Повний текст рішення складено 07.05.2026.

Суддя О.Г. Смірнов

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.