Справа №345/2937/26 
Провадження № 2-о/345/103/2026

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

19.05.2026 м. Калуш
Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області в складі:
головуючої судді    Кулаєць Б.О.,
секретаря судового засідання   Заткальницької Н.І.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Калуш в порядку окремого провадження цивільну справу за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Калуський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті,
з участю заявниці     ОСОБА_1 ,

В С Т А Н О В И В:

Стислий виклад позиції заявника та заінтересованої особи:
ОСОБА_1 звернулася до суду зі заявою, в якій просить встановити факт, що має юридичне значення, а саме: факт смерті чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Амвросіївка Донецької області, громадянина України, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Маріуполь Донецької області, причина смерті: цукровий діабет.
Свої вимоги мотивує тим, що вона проживала і була зареєстрована разом з чоловіком ОСОБА_2 по АДРЕСА_1 . Її чоловік ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 . Свідоцтво про смерть чоловіка видано на російській мові Приморським відділом ЗАГС Маріупольського міського управління юстиції Донецької Народної Республіки. На даний час вона хоче укласти договір купівлі-продажу будинку в Калуській нотаріальній конторі. Однак нотаріус вимагає у неї свідоцтво про смерть чоловіка ОСОБА_2 на українській мові та видане в Україні. Вона звернулася до Калуського відділу ДРАЦС щодо реєстрації смерті її чоловіка ОСОБА_2 . Проте, Калуський відділ державної РАЦС у Калуському районі відмовив їй оформити свідоцтво про смерть чоловіка, оскільки його смерть підтверджується неналежними документами. Тобто свідоцтво про смерть її чоловіка на російській мові, видане Приморським відділом ЗАГС Маріупольського управління юстиції Донецької Народної республіки, не є чинним на території України. Відсутність документів, які б засвідчували смерть чоловіка, позбавляє її можливості отримати свідоцтва про його смерть та реалізувати свої права та виконувати свої обов`язки, передбачені законами України. Тому вона змушена звернутися в Калуський міськрайонний суд Івано-Франківської області (де вона тимчасово проживає) і з даною заявою, так як від встановлення факту смерті її чоловіка в певний час залежить виникнення права на отримання на території України свідоцтва про його смерть, що дасть їй можливість скористатися правами на придбання житла в Україні, іншими правами та обов`язками відповідно до законів України.
Заявниця  ОСОБА_1 у судовому засіданні підтримала подану нею заяву та просила суд її задоволити. Додатково зазначила, що вона і її покійний чоловік постійно проживали в м. Маріуполь Донецької області. Після початку війни знаходилися в окупації. 1,5 місяці прожили в підвалі, де не було нормальних умов та харчування. До того її чоловік хворів на цукровий діабет, у зв`язку з чим йому ампутували одну ногу. Під час перебування в неналежних умовах в окупації його стан здоров`я різко погіршився. Почалися проблеми з другою ногою та інші ускладення від цукрового діабету. ІНФОРМАЦІЯ_2 її чоловік помер. Вона ще деякий час знаходилася в м. Маріуполь. А тоді поїхала до сина, який був поранений внаслідок проходження військової влужби в ЗСУ та знаходився на лікуванні в м. Київ. На даний час вона проживає разом зі сином та його сім`єю в м. Калуш та має намір тут залишитися. Хоче придбати собі окреме житло. Однак не може вчинити жодних дій, так як не має свідоцтва про смерть чоловіка, видане уповноважними органами. 
Начальник Калуського відділу ДРАЦС Очкур І. надіслала на електрону адресу суду лист, в якому зазначила, що надана заявницею копія свідоцтва про смерть чоловіка, яке видано 26.12.2022 в місті Маріуполі органами, легальність яких не визнана на території України, не може бути підставою для проведення державної реєстрації смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану України. Однак, заява ОСОБА_1 відповідає нормам ст. 317 ЦПК України та підлягає до негайного розгляду в судовому порядку. Тому заперечень щодо задоволення заяви немає. Просить слухати справу про встановлення смерті без її присутності. 
Заяви та клопотання заявника та заінтересованої особи, процесуальні дії у справі:
ухвалою суду від 14.05.2026 відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами окремого провадження з викликом сторін.
15.05.2026 начальник Калуського відділу ДРАЦС Очкур І. надіслала на електрону адресу суду лист, в якому зокрема зазначила, що заперечень щодо задоволення заяви немає. Просить слухати справу про встановлення смерті без її присутності.
Фактичні обставини, встановлені судом:
заявниця з 11.01.1991 перебувала у шлюбі з ОСОБА_2 , що стверджується свідоцтвом про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 11.01.1991 (а.с. 5).
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Маріуполь, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_2 від 26.12.2022, виданим Приморським відділом ЗАГС Маріупольського міського управління юстиції Донецької Народної Республіки (а.с. 4).
Оцінка суду:
суд, дослідивши та оцінивши здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, надані заявницею на обґрунтування заяви, з`ясувавши таким чином фактичні обставини справи, взявши до уваги відсутність заперечень зі сторони заінтересованої особи, вважає, що заява підлягає до часткового задоволення, виходячи з такого.
Частинами третьою і четвертою статті 49 ЦК України передбачено, що державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Реєстрація актів цивільного стану провадиться відповідно до закону. Народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян в органах юстиції в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.
Статтею 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» визначено, що державна реєстрація смерті здійснюється на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою.
Форма та порядок видачі документа про смерть, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті, встановлені Інструкцією про порядок заповнення та видачі лікарського свідоцтва про смерть, затвердженою наказом Міністерством охорони здоров`я України від 08 серпня 2006 року № 545.
Відповідно до вказаної Інструкції лікарське свідоцтво про смерть видається лікарем медичного закладу, що лікував померлого, на підставі спостережень за хворим і запису в медичній документації, які відображали стан хворого до його смерті, або патологоанатомом на підставі вивчення медичної документації і результатів розтину.
Пунктом 1 розділу 5 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18 жовтня 2000 року № 52/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 року за № 719/4940, встановлено, що підставою для державної реєстрації смерті є: а) лікарське свідоцтво про смерть (форма № 106/о) установленої форми; б) фельдшерська довідка про смерть (форма № 106-1/о) установленої форми; в) лікарське свідоцтво про перинатальну смерть; г) рішення суду про оголошення особи померлою; ґ) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час; д) повідомлення державного архіву або органів Служби безпеки України у разі реєстрації смерті осіб, репресованих за рішенням несудових та судових органів; е) повідомлення установи виконання покарань або слідчого ізолятора, надіслане разом з лікарським свідоцтвом про смерть.
Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України встановлення фактів, що мають юридичне значення, здійснюється в порядку окремого провадження. Особливістю окремого провадження є те, що воно спрямоване на з`ясування необхідних фактів за відсутності правового спору.
Так, ЦПК України передбачає чотири процедури, наслідком яких є ухвалення судового рішення, на підставі якого органи державної реєстрації актів цивільного стану можуть видати свідоцтво про смерть: встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті (пункт 8 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою внаслідок нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру (пункт 9 частини першої статті 315 ЦПК України); встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України або на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан (стаття 317 ЦПК України); визнання фізичної особи померлою (статті 305 - 309 ЦПК України).
Відповідно до абзацу другого частини першої статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на території, на якій введено воєнний чи надзвичайний стан, або на тимчасово окупованій території України, визначеній такою відповідно до законодавства, може бути подана членами сім`ї померлого, їхніми представниками або іншими заінтересованими особами (якщо встановлення факту смерті особи впливає на їхні права, обов`язки чи законні інтереси) до будь-якого місцевого суду України, що здійснює правосуддя, незалежно від місця проживання (перебування) заявника.
У заяві повинно бути зазначено: який факт заявник просить встановити та з якою метою; причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт; докази, що підтверджують факт. До заяви додаються докази, що підтверджують викладені в заяві обставини, і довідка про неможливість відновлення втрачених документів (частини перша - друга статті 318 ЦПК України).
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо особливостей провадження у справах про встановлення факту народження або смерті особи в умовах воєнного чи надзвичайного стану та на тимчасово окупованих територіях» розширено перелік територій, щодо яких поширюється дія статті 317 ЦПК України. На сьогодні до них належать території, на яких введено воєнний чи надзвичайний стан, або тимчасово окуповані території України, визначені такими відповідно до законодавства.
Враховуючи, що Указом Президента України воєнний стан встановлено із 05 год. 30 хв. 24 лютого 2022 року на території України, цей спрощений порядок розширюється на встановлення юридичних фактів, що відбулись на всій території України (як мінімум до закінчення воєнного стану). Здебільшого такий спосіб стосується зони воєнних дій та тимчасово окупованих територій, оскільки на таких територіях не функціонують відповідні органи, які можуть зафіксувати факт смерті.
Підставою для встановлення факту смерті є підтверджені доказами обставини, які достовірно свідчать про смерть громадянина в певний час і за певних обставин.
Доказами, що підтверджують факт смерті особи в умовах воєнного стану або на тимчасово окупованій території України, зокрема, можуть бути: письмові докази; речові докази, зокрема звуко- і відеозаписи; висновки експертів; копії лікарського свідоцтва/довідки про смерть; пояснення свідків, що можуть підтвердити ті обставини, на які посилається заявник; довідки з військкомату або від командира військової частини (у випадку загибелі військовослужбовців); заяви до правоохоронних органів про зникнення особи, в тому числі в обставинах, що загрожували їй смертю.
Частинами другою, третьою статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану.
Положеннями статей 3, 8, 9 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Питання про окуповані території у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані як «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання спричиняє серйозні порушення або обмеження прав громадян.
Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів».
У практиці Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) розвинений принцип узгодженості спірного питання, зокрема, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики.
При цьому ЄСПЛ констатував: «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] є далеким від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до вказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, у тому числі й цим. Вирішити інакше, означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за змістом цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142).
Таким чином, суд може застосувати названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, у контексті як мінімум «реєстрація народжень, смертей і шлюбів», виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, у сукупності з іншими доказами, як встановлення можливих фактів, оскільки встановлення цих фактів має істотне значення для реалізації низки прав людини (громадянина України).
Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 22 жовтня 2018 року у справі № 235/2357/17, від 07 вересня 2022 року у справі № 759/5313/21 та від 29 березня 2023 року у справі № 753/8033/22.
Визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті, зокрема щодо смерті людини, з метою захисту прав громадян України ніяким чином не легітимізує таку владу. Розгляд державними органами таких документів не означає автоматичного визнання окупаційної влади. Проте держава має вживати заходів щодо ефективного захисту прав громадян на своїй території, навіть якщо частина цієї території знаходиться під контролем іншої держави.
Встановлення факту смерті особи має значення для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявника. Рішення суду в такій категорії справ повинне ґрунтуватися на дотриманні норм процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.
Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (стаття 80 ЦПК України).
Судом враховує, що в межах розгляду заяви про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України потрібно надати оцінку поданим заявницею доказам, оскільки рішення суду в такій категорії справ повинно ґрунтуватися на дотриманні вимог процесуального закону щодо повного та всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх доказів у сукупності, у тому числі з урахуванням документів, виданих так званими органами та установами самопроголошених утворень, розташованими на окупованій території України.
На підтвердження факту смерті чоловіка ОСОБА_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Маріуполь, заявниця надала суду копію свідоцтва про смерть серії НОМЕР_2 від 26.12.2022, виданого Приморським відділом ЗАГС Маріупольського міського управління юстиції Донецької Народної Республіки, що є органом окупаційної влади на тимчасово окупованій території.
При цьому, суд також бере до уваги відсутність можливості надання заявницею інших доказів на підтвердження факту смерті її чоловіка у місті Маріуполь Донецької області, яке включено до переліку тимчасово окупованих територій.
У зв`язку з тим, що смерть особи є юридичним фактом, який має наслідки у виді припинення, зміни або виникнення багатьох правовідносин, встановлення факту смерті чоловіка потрібно для заявниці з метою подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання відповідного документа, а саме: свідоцтва про смерть, згідно з вимогами чинного законодавства України, що необхідно для реалізації її майнових та особистих немайнових прав.
З урахуванням наведених норм закону та встановлених обставин конкретної справи, суд, застосовуючи вище названі загальні принципи («намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, дійшов висновку про доведеність заявницею допустимими доказами факту смерті її чоловіка ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Амвросіївка Донецької області, громадянина України, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Маріуполь Донецької області, а тому заява у даній частині є обґрунтованою та підлягає задоволенню.
Водночас, суд вважає за необхідне відмовити у зазначені відомостей про громадянство ОСОБА_2 та про причину його смерті, оскільки будь-яких доказів на підтвердження зазначених обставин заявницею не надано.
Вимогами п. 8 ч. 1 ст. 430 ЦПК України передбачено, що ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню, а тому суд вважає за необхідне рішення в частині встановлення факту смерті ОСОБА_2 в м. Маріуполь Донецької області допустити до негайного виконання.
Відповідно до ч. 4 ст. 317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. Рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути оскаржено в загальному порядку, встановленому цим Кодексом. Оскарження рішення не зупиняє його виконання.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, ст. 49 ЦК України, ст. 17 ЗУ «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ст.ст. 81, 315, 317, 354-355, 430 ЦПК України, суд

У Х В А Л И В :

заяву ОСОБА_1 , заінтересована особа: Калуський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, про встановлення факту смерті, задовольнити частково.
Встановити факт смерті ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Амвросіївка Донецької області, померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Маріуполь Донецької області.
Рішення підлягає негайному виконанню. Оскарження не зупиняє його виконання.
Копію рішення невідкладно направити у Калуський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції для негайного виконання.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене до Івано-Франківського апеляційного суду, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом тридцяти днів з дня його складення.
Учасник справи, якому рішення не було вручене у день його складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому рішення суду.
Заявниця: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , жителька АДРЕСА_2 .
Заінтересована особа: Калуський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Калуському районі Івано-Франківської області Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, адреса: вул. Б.Хмельницького, 20 м. Калуш Івано-Франківської області.
Суддя: