ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Главач І.А.

16 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 300/5315/23 пров. № СК-А/857/5436/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді: Бруновської Н.В.
суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.
за участю секретаря судового засідання: Пославського Д.Б.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі № 300/5315/23 за адміністративним позовом Комунального підприємства «Електроавтотранс» до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області про визнання протиправною та скасування вимоги,-
ВСТАНОВИВ:
08.08.2023р. позивач, Комунальне підприємство «Електроавтотранс» звернувся з позовом до Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області у якому просив суд:
- визнати протиправною та скасувати вимогу про усунення порушень, виявлених ревізією № 130907-14/1641-2023 від 27.07.2023р. в частині п.1 щодо забезпечення стягнення на користь КП «Електроавтотранс» матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок закупівлі електричної енергії за завищеною ціною, з TOB «ЕК «Енолл» в сумі 1 370 438,27 грн., та з ТОВ «Укр Газ Ресурс» в сумі 982 158,90 грн., в тому числі, шляхом вжиття заходів щодо визнання недійсними додаткових угод від 16.09.2021р. № 4 та від 19.11.2021р. № 6 до договору від 04.01.2021р. № 2, а також додаткових угод від 21.10.2022р. № 2 та від 11.11.2022р. № 3 до договору від 13.12.2021р. № 292, відповідно до ст.ст.216-229 Господарського кодексу України, ст.ст.22, 215-217, 610-625 Цивільного кодексу України.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року в позові відмовлено. 
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що збитки чи інші суми, які підлягають стягненню, відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю і правильність їх обчислення та обґрунтованість вимог перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не суд, який розглядає адміністративний позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.
Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Комунальне підприємство «Електроавтотранс» подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Апелянт просив суд, Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024р. апеляційну скаргу КП «Електроавтотранс» задоволено частково, а рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.10.2023р. у справі № 300/5315/23 змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.
Змінюючи мотиви рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.10.2023р. апеляційний суд вказав, що суд першої інстанції залишив поза увагою юридичну природу спірної вимоги, яка є індивідуально-правовим актом, обов`язковим до виконання відповідною підконтрольною установою в силу закону, та відповідно здатна впливати на господарську діяльність такої установи, що не виключає права підконтрольної установи на перевірку оскаржуваної вимоги в судовому порядку.
Не погоджуючись із рішеннями суду першої та апеляційної інстанції, апелянт Комунальне підприємство «Електроавтотранс» подав касаційну скаргу, в якій зазначає, що судами попередніх інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 17.05.2024р. судом відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Комунального підприємства «Електроавтотранс» Івано-Франківської міської ради на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02 квітня 2024 року у справі №300/5315/23.
30.01.2025р. ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС», особа яка не брала участь у справі подала до Восьмого апеляційного адміністративного суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.10.2023р. та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024р. і прийняти нову постанову, якою скасувати Вимогу відповідача від 27.07.2023р. № 130907-14/1641-2023 про усунення порушень.
На обґрунтування вимог апеляційної скарги Товариство вказує, що судами першої та апеляційної інстанцій розглянуто справу без залучення ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» до участі у цій справі як третьої особи, оскільки зазначені судові рішення, за встановлених обставин справи та з огляду на характер та предмет спірних правовідносин, могли мати на час їх ухвалення безпосередній вплив на права і обов`язки Товариства.
ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» наполягало, що спірна вимога відповідача мала безпосередній вплив його на права та інтереси, оскільки, у зв`язку з необхідністю виконання вимоги відповідача про усунення порушень, виявлених ревізією, КП «Електроавтотранс» звернулося до господарського суду із позовом до ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» про визнання недійсними додаткових угод № 2 від 21.10.2022р. та № 3 від 11.11.2022р. до Договору про постачання електричної енергії споживачу від 31.12.2021р. № 292 та стягнення матеріальної шкоди (збитків) у розмірі 982 158,90 грн.
Ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.02.2025р. відмовлено у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.10.2023р. та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024р., на підставі ч.5 ст.323 КАС України.
Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 29.01.2026р. касаційну скаргу ТзОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» задовольнити, ухвалу Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04 лютого 2025 року у справі № 300/5315/23 скасовано, а справу направлено до Восьмого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду.
Приймаючи вказану постанову, суд касаційної інстанції вказав, що апеляційний суд, відмовляючи у відкритті апеляційного провадження за апеляційної скаргою не учасника справи з мотиву того, що апеляційна скарга ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» не містить інших доводів, відмінних від доводів апеляційної скарги КП «Електроавтотранс», які вже розглянуті і оцінені апеляційним судом, передчасно застосував положення ч.5 ст.323 КАС України, оскільки першочергово не встановив обставин, чи вирішив суд першої інстанції питання про права, інтереси та (або) обов`язки скаржника і які конкретно у оскаржуваному судовому рішенні.
Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.
ч.4 ст. 229 КАС України визначено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до п.4.2.4.1 Плану проведення заходів державного фінансового контролю Західного офісу Держаудитслужби на І квартал 2023 року, на підставі направлення від 27.03.2023р. №98, виданого начальником Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, начальником відділу контролю в аграрній галузі, екології та природокористування Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області проведено ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності комунального підприємства «Електроавтотранс» Івано-Франківської міської ради за період з 01.04.2019р. - 31.12.2022р..
У ході проведення ревізії встановлено ряд фінансових порушень, які зафіксовано в акті від 26.06.2023р. №07-21/1 (Т.1 а.с. 12-102). 
Не погодившись зі змістом акта ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Електроавтотранс» надав заперечення на даний акт, з врахуванням яких Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області надав Висновок від 26.07.2023р. на заперечення до акта ревізії від 26.06.2023р. №07-21/1 (а.с. 103-127) та надіслав вимогу про усунення виявлених ревізією порушень від 27.07.2023р. №130907-14/1641-2023 (Т.1 а.с. 128-129).
Так, за результатами ревізії встановлено, зокрема, порушення законодавства на загальну суму 2 475 750,65 грн., а саме: в порушення ч.2 ст.632 Цивільного кодексу України від 16.01.2003р. №435-IV, п.2, п.7 ч.5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі» від 25.12.2015р. №922-VIII із внесеними змінами (далі – Закон №922-VIII), КП «Електроавтотранс» внесено зміни до істотних умов договору від 04.01.2021р. №2 «Про постачання електричної енергії споживачу» (при укладенні додаткових угод від 16.09.2021р. №4 та від 19.11.2021р. №6) та договору від 31.12.2021р. №292 «Про постачання електричної енергії споживачу» (при укладенні додаткових угод від 21.10.2022р. №2 та від 11.11.2020р. №3) без документального підтвердження коливання ціни електроенергії на ринку та при відсутності порядку зміни ціни у договорі у разі зміни регульованих цін (тарифів) і нормативів, що призвело до зайвої оплати протягом 2021-2022 років ТОВ «ЕК «ЕНОЛЛ» та ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» вартості електричної енергії на загальну суму 2 352 597,17 грн. (з ПДВ), в тому числі, ТОВ «ЕК «ЕНОЛЛ» на суму 1 370438,27 грн. та ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС» на суму 982 158,90 грн. Дане порушення призвело до завдання матеріальної шкоди (збитків) підприємству на вищевказану суму.
З метою повного усунення виявлених порушень, попередження їх виникнення в подальшому, керуючись п.3 ч.1 ст.8, п.7 ст.10, ч.2 ст.15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» від 26.01.1993р. №2939-ХІІ (зі змінами), п.п.46, 49-50, 52 Порядку проведення інспектування Державною аудиторською службою, її міжрегіональними територіальними органами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.04.2006р. №550 (зі змінами), п.п.9 п.4, п.п.16 п.6 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2016р. №43, п.п.7 п.4, п.п.14 п.6 Положення про Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області, затвердженого наказом Західного офісу Держаудитслужби від 22.02.2022р. №115, відповідач, зокрема, п.1 вимагає: забезпечити стягнення на користь КП «Електроавтотранс» матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок закупівлі електричної енергії за завищеною ціною, з ТОВ «ЕК «ЕНОЛЛ» в сумі 1 370 438,27 грн. та з ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУР» в сумі 982 158,90 грн., в тому числі, шляхом вжиття заходів щодо визнання недійсними додаткових угод від 16.09.2021р. №4 та від 19.11.2021р. №6 до договору від 04.01.2021р. №2, а також додаткових угод від 21.10.2022р. №2 та від 11.11.2022р. №3 до договору від 31.12.2021р. №292, відповідно до ст.ст.216-229 Господарського кодексу України, ст.ст.22, 215-217, 610-625 Цивільного кодексу України.
ч.2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Правові та організаційні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні визначено Законом України № 2939-XII «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» (далі - Закон № 2939-XII).
ч.1 ст.2 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» визначено, що головними завданнями органу державного фінансового контролю є: здійснення державного фінансового контролю за використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів, правильністю визначення потреби в бюджетних коштах та взяттям зобов`язань, ефективним використанням коштів і майна, станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності у міністерствах та інших органах виконавчої влади, державних фондах, фондах загальнообов`язкового державного соціального страхування, бюджетних установах і суб`єктах господарювання державного сектору економіки, а також на підприємствах, в установах та організаціях, які отримують (отримували у періоді, який перевіряється) кошти з бюджетів усіх рівнів, державних фондів та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування або використовують (використовували у періоді, який перевіряється) державне чи комунальне майно (далі - підконтрольні установи), за дотриманням бюджетного законодавства, дотриманням законодавства про закупівлі, діяльністю суб`єктів господарської діяльності незалежно від форми власності, які не віднесені законодавством до підконтрольних установ, за судовим рішенням, ухваленим у кримінальному провадженні.
Згідно ч.1 ст.1 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні», здійснення державного фінансового контролю забезпечує центральний орган виконавчої влади, уповноважений Кабінетом Міністрів України на реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю (далі - орган державного фінансового контролю).
Постановою Кабінету Міністрів України від 28 жовтня 2015 року № 868 утворено Державну аудиторську службу України як центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів, реорганізувавши Державну фінансову інспекцію шляхом перетворення.
п. 7 Положення про Державну аудиторську службу України, затвердженого постановою КМУ №43 від 03 лютого 2016 р. (далі – Положення №43) визначено, що Держаудитслужба здійснює свої повноваження безпосередньо і через утворені в установленому порядку міжрегіональні територіальні органи.
Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 06 квітня 2016 року № 266 «Про утворення міжрегіональних органів Державної аудиторської служби» до складу органів Державної аудиторської служби України входять Держаудитслужба та такі міжрегіональні територіальні органи: Північний офіс Держаудитслужби, Північно-східний офіс Держаудитслужби; Західний офіс Держаудитслужби та Східний офіс Держаудитслужби, які також наділені вищевказаними повноваженнями щодо вжиття в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб.
В пп.4 п.4 Положення № 43, видно, що Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань здійснює контроль за: цільовим, ефективним використанням і збереженням державних фінансових ресурсів, необоротних та інших активів; досягненням економії бюджетних коштів і результативності в діяльності розпорядників бюджетних коштів; цільовим використанням і своєчасним поверненням кредитів (позик), отриманих під державні (місцеві) гарантії; достовірністю визначення потреби в бюджетних коштах під час складання планових бюджетних показників та відповідністю взятих розпорядниками бюджетних коштів бюджетних зобов`язань відповідним бюджетним асигнуванням, паспорту бюджетної програми (у разі застосування програмно-цільового методу в бюджетному процесі); відповідністю взятих розпорядниками бюджетних коштів довгострокових зобов`язань за енергосервісом затвердженим в установленому порядку умовам закупівлі енергосервісу; дотриманням законодавства на всіх стадіях бюджетного процесу щодо державного і місцевих бюджетів; дотриманням законодавства про закупівлі; веденням бухгалтерського обліку, а також складенням фінансової і бюджетної звітності, паспортів бюджетних програм та звітів про їх виконання (у разі застосування програмно-цільового методу в бюджетному процесі), кошторисів та інших документів, що застосовуються в процесі виконання бюджету; станом і достовірністю бухгалтерського обліку і фінансової звітності; виконанням функцій з управління об`єктами державної власності; станом внутрішнього контролю та внутрішнього аудиту у розпорядників бюджетних коштів, станом внутрішнього контролю в інших підконтрольних установах; усуненням виявлених недоліків і порушень; реалізацією інвестиційних проектів.
п.6 Положення №43 передбачено, що Держаудитслужба для виконання покладених на неї завдань має право в установленому порядку, зокрема пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства; у разі виявлення збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір в установленому законодавством порядку.
Згідно п.п.9 п.4 Положення № 43, Держаудитслужба відповідно до покладених на неї завдань: вживає в установленому порядку заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб, а саме: вимагає від керівників та інших осіб підприємств, установ та організацій, що контролюються, усунення виявлених порушень законодавства; здійснює контроль за виконанням таких вимог; вертається до суду в інтересах держави у разі незабезпечення виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; застосовує заходи впливу за порушення бюджетного законодавства, накладає адміністративні стягнення на осіб, винних у порушенні законодавства; передає в установленому порядку правоохоронним органам матеріали за результатами державного фінансового контролю у разі встановлення порушень законодавства, за які передбачено кримінальну відповідальність або які містять ознаки корупційних діянь.
Зазначені норми кореспондуються з положеннями п.п.7, 10 та 13 ст.10 Закону України №2939-XII, згідно із якими органу державного фінансового контролю надано право пред`являти керівникам та іншим особам підприємств, установ та організацій, що контролюються, обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення виявлених порушень законодавства, вилучати в судовому порядку до бюджету виявлені ревізіями приховані і занижені валютні та інші платежі, ставити перед відповідними органами питання про припинення бюджетного фінансування і кредитування, якщо отримані підприємствами, установами та організаціями кошти і позички використовуються з порушенням чинного законодавства; звертатися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольною установою не забезпечено виконання вимог щодо усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів; при виявленні збитків, завданих державі чи підприємству, установі, організації, що контролюється, визначати їх розмір у встановленому законодавством порядку.
ч.2 ст.15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» визначено, що законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються.
З системного аналізу наведених правових норм слідує, що органу державного фінансового контролю надано право здійснювати контроль за використанням коштів державного і місцевого бюджетів та у разі виявлення порушень законодавства пред`являти обов`язкові до виконання вимоги щодо усунення таких порушень.
При виявленні збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, орган державного фінансового контролю має право визначати їх розмір згідно з методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, та звернутися до суду в інтересах держави, якщо підконтрольним об`єктом не забезпечено виконання вимог до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства з питань збереження і використання активів.
Предметом спірних правовідносин є скасування вимоги, яка пов`язана із відшкодуванням збитків, заподіяних внаслідок закупівлі електричної енергії за завищеною ціною.
Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що збитки чи інші суми, які підлягають стягненню, відшкодовуються у судовому порядку за позовом органу державного фінансового контролю і правильність їх обчислення та обґрунтованість вимог перевіряє суд, який розглядає цей позов, а не суд, який розглядає адміністративний позов підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.
Колегія суддів звертає увагу, що вимога органу державного фінансового контролю, спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, є обов`язковою до виконання. Стосовно відшкодування виявлених збитків, завданих державі чи об`єкту контролю, про їх наявність може бути зазначено у вимозі, але вони не можуть бути примусово стягнуті шляхом вимоги, оскільки такі збитки відшкодовуються у добровільному порядку або шляхом звернення до суду з відповідним позовом.
Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема обов`язки для свого адресата, а тому наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення з відповідним позовом.
Варто зауважити, що вимога органу державного фінансового контролю спрямована на корегування роботи підконтрольної організації та приведення її у відповідність із вимогами законодавства, і є обов`язковою до виконання.
Тобто, вимога контролюючого органу є індивідуально-правовим актом і в силу закону є обов`язковою до виконання підконтрольною установою, якій вона адресована.
ст.124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. У п.1 резолютивної частини Рішення від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України висловив позицію, що «конституційне право на оскарження в суді будь яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному. Реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом».
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №820/3534/16 дійшла висновку, що спір про правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, є публічно правовим та підпадає під визначення справи адміністративної юрисдикції. У цій постанові Велика Палата Верховного Суду вказала, що такий висновок був сформульований Верховним Судом України у постанові від 23 лютого 2016 року у справі №818/1857/14, і Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступу від цієї позиції.
Аналогічна правова позиція також підтримана і Верховним Судом, зокрема, у постанові від 08 травня 2018 року у справі №826/3350/17, у якій за наслідками проведеного аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), сформульовано позицію, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
Верховний Суд у справі №826/3350/17 (постанова від 08 травня 2018 року) також дійшов висновків, що законна вимога контролюючого органу про усунення виявлених порушень законодавства повинна бути здійснена у письмовій формі, сформована внаслідок реалізації контролюючим органом своєї компетенції (завдань і функцій відповідно до законодавства), містити чіткі, конкретні і зрозумілі, приписи на адресу підконтрольного суб`єкта (об`єкта контролю, його посадових осіб), які є обов`язковими до виконання останнім.
Крім того, у постанові від 08 травня 2018 року у справі №826/3350/17 Верховний Суд зазначив, що під час вирішення справ, предметом яких є правомірність вимог контролюючих органів, скерованих на адресу підконтрольних суб`єктів, судам належить, виходячи із правової природи письмової вимоги контролюючого органу, враховувати чи прийнята вона на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством. З метою встановлення того, чи контролюючим органом при прийнятті спірної вимоги владні управлінські функції реалізовані у передбачений законом спосіб, суду належить надати правову оцінку змісту вимоги як індивідуально-правового акту.
До подібних висновків Верховний Суд дійшов і у постанові від 06 серпня 2020 року у справі №826/6254/17, а також у постановах від 11 вересня, 11 жовтня та 20 листопада 2018 року у справах №825/1481/16, №813/4101/17 та №815/4223/16.
Отже, правова природа письмової вимоги контролюючого органу породжує правові наслідки, зокрема, обов`язки для свого адресата, а тому наділена рисами правового акту індивідуальної дії з урахуванням її змістовної складової, незалежно від форми документа, в якому вона міститься, і такий акт може бути предметом судового контролю в порядку адміністративного судочинства у разі звернення із відповідним позовом.
Тому, з метою дотримання завдань і основних засад адміністративного судочинства суди, які розглядають справу і наділені процесуальними повноваженнями встановлювати і оцінювати фактичні обставини справи, об`єктивно мають право перевірити обґрунтованість доводів позивача щодо дотримання органом фінансового контролю законності при прийнятті спірної вимоги, а також обґрунтованість доводів контролюючого органу щодо того чи породжує ця вимога права і обов`язки для позивача.
Крім того, у контексті цього питання варто зауважити, що Верховний Суд у постанові від 20 лютого 2018 року у справі №822/2087/17 зазначив, що висновок суду про те, що збитки контролюючим органом можуть бути стягнуті лише в ході відповідного судового процесу (а не шляхом пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги), не спростовує того, що «законна вимога» контролюючого органу, як індивідуально-правовий акт, повинна відповідати вимогам закону в частині її змісту і форми. Саме аналіз змісту вимоги контролюючого органу свідчить про те, чи такі вимоги дотримано та чи породжує така вимога права і обов`язки для підконтрольної установи.
У постанові від 30 листопада 2020 року у справі №804/4463/17, де предметом оскарження були дії Східного офісу Держаудитслужби щодо висування вимоги, Верховний Суд указав на помилковість доводів скаржника стосовно неможливості визнання протиправною і скасування відповідної вимоги лише з тих мотивів, що сама вимога не оскаржувалася позивачем, при цьому Верховний Суд виходив з того, що з аналізу сутності завдань і функцій органів фінансового контролю, в тому числі у їх співвідношенні із завданнями адміністративного судочинства (рішення суб`єкта владних повноважень як предмет судового контролю), вбачається, що рішення (дії, бездіяльність) органу фінансового контролю, прийняті в результаті реалізації їх окремо взятих завдань або функцій (пред`явлення обов`язкової до виконання вимоги як одна з них), є окремими предметами судового контролю.
Та обставина, що законодавство прямо передбачає порядок реалізації окремо взятого завдання чи функції контролюючого органу, зокрема, стягнення збитків у судовому порядку на підставі п.10 ч.1 ст.10 Закону №2939-XII, з якою кореспондується п.50 Порядку №550, жодним чином не відміняє чи спростовує того, що всі рішення, дії чи бездіяльність органів державного фінансового контролю, прийняті або здійснені при реалізації ними їхніх владних управлінських функцій, можуть бути окремим предметом судового розгляду при поданні відповідного адміністративного позову.
За своєю правовою природою реалізація контролюючим органом компетенції в частині пред`явлення обов`язкових до виконання вимог і в частині здійснення процедури стягнення заподіяних збитків передбачає наявність різних, окремих, незалежних процедур.
Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема, у постановах від 22 жовтня 2020 року у справі №820/3089/17, від 31 травня 2021 року у справі №826/18686/16, від 31 серпня 2021 року у справі №160/5323/20, від 2 листопада 2021 року у справі №420/6808/19, від 12 травня 2022 року у справі №620/4169/20, від 22 грудня 2022 року у справі №826/13003/17, від 21 березня 2023 року у справі № 560/4370/22.
Суд першої інстанції, відмовляючи в позові, виходив зокрема з того, що правильність обчислення збитків має перевірятись судом, який розглядає позов Держаудитслужби про стягнення збитків, а не під час вирішення справи за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною. 
Подібні за змістом висновки висловлені Верховним Судом у постановах від 22 грудня 2022 року у справі №826/13003/17 та від 06 липня 2023 року у справі №1740/2398/18.
Як видно з Акту від 26.06.2023 №07-21/1, відповідач вказав про те, що внесення змін до істотних умов договорів здійснено з порушенням вимоги ч.5 ст.41 Закону №992, якою визначено, що істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватись після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі крім випадків збільшення ціни за одиницю товару до 10 відсотків пропорційно збільшенню ціни такого товару на ринку у разі коливання ціни такого товару на ринку за умови, що така зміна не призведе до збільшення суми, визначеної в договорі про закупівлю, не частіше ніж один раз на 90 днів з моменту підписання договору про закупівлю та призвело до завдання матеріальної шкоди (збитків) підприємству.
Апеляційний суд зазначає, що Закон №922-VIII встановлює імперативну норму, згідно з якою зміна істотних умов договору про закупівлю може здійснюватися виключно у випадках, визначених ст. 41 Закону №922-VIII, а саме п.2 ч.5 наведеної норми у випадку коливання цін на ринку чи то у бік збільшення, чи у бік зменшення, що надає сторонам право змінювати умови договору щодо ціни товару, при цьому не більше ніж на 10% та не збільшуючи загальну суму договору.
Відповідно, зміна істотних умов договору про закупівлю, зокрема збільшення ціни за одиницю товару, є правомірною виключно за таких умов: відбувається за згодою сторін; порядок зміни умов договору має бути визначений самим договором; підстава збільшення коливання ціни такого товару на ринку (обґрунтоване і документально підтверджене постачальником); ціна за одиницю товару може збільшуватися не більше ніж на 10%; загальна сума (ціна) договору не повинна збільшуватися.
Під коливанням ціни необхідно розуміти зміну за певний період часу ціни товару на ринку чи то в сторону зменшення, чи в сторону збільшення, та таке коливання має відбуватись саме в період після укладання договору і до внесення змін до нього чи у період між попередніми та наступними змінами до договору.
З матеріалів справи встановлено, що КП «Електроавтотранс» внесено зміни до істотних умов договору від 04.01.2021р. №2 «Про постачання електричної енергії споживачу» (при укладенні додаткових угод від 16.09.2021р. №4 та від 19.11.2021р. №6) та до договору від 31.12.2021р. №292 «Про постачання електричної енергії споживачу» (при укладенні додаткових угод від 21.10.2022р. №2 та від 11.11.2020р. №3) без документального підтвердження коливання ціни електроенергії на ринку та при відсутності порядку зміни ціни у договорі у разі зміни регульованих цін (тарифів) і нормативів.
Так, додатковою угодою від 16.09.2021р. №4 сторонами з 21.09.2021р. змінено істотні умови договору від 04.01.2021р. №2 «Про постачання електричної енергії споживачу» – підвищено ціну електроенергії з 2,011356 грн. за 1 кВт.год. до 2,85062784 грн за 1 кВт.год. 
В п.5.3 договору від 04.01.2021р. №2 «Про постачання електричної енергії споживачу» зазначена ч.5 ст.41 Закону №922, однак не встановлено порядку зміни ціни.
Відповідно до п.7 ч.5 ст.41 Закону №922 істотні умови договору про закупівлю не можуть змінюватися після його підписання до виконання зобов`язань сторонами в повному обсязі, крім випадків, зокрема, зміни встановленого згідно із законодавством органами державної статистики індексу споживчих цін, зміни курсу іноземної валюти, зміни біржових котирувань або показників Platts, ARGUS регульованих цін (тарифів) і нормативів, що застосовуються в договорі про закупівлю, у разі встановлення в договорі про закупівлю порядку зміни ціни.
Оскільки у вказаному договорі від 04.01.2021р. №2 «Про постачання електричної енергії споживачу» відсутній порядок зміни ціни, то додаткова угода від 16.09.2021р. №4 укладена з порушенням п.7 ч.5 ст.41 Закону №922.
Додатковою угодою від 19.11.2021р. №6 сторони внесли зміни до договору від 04.01.2021р. №2 «Про постачання електричної енергії споживачу», а саме збільшено ціну на електроенергію з 01.11.2021р. до 2,873863 грн. за 1 кВт.год.
Однак, при укладанні додаткової угоди №5 від 17.11.2021р. до договору від 04.01.2021р. №2, яка діяла з 15.10.2021р., уже враховано коливання ціни електроенергії на майданчику РДН (ринок «на добу наперед») у торговій зоні ОЕС України за цей період, зокрема 1 декаду жовтня (01.10-10.10) 2021 року.
Підставою для укладання додаткової угоди №6 від 19.11.2021р. була цінова довідка Харківської торгово-промислової палати від 20.10.2021р. №2629/21, в якій відображено коливання ціни на ринку в сторону збільшення на 10,66 % за 1 декаду жовтня 2021 року та 2 декаду жовтня 2021 року. Однак не відображено коливання ціни від останньої зміни (з 15.10 по 01.11.2021).
Оскільки коливання ціни електроенергії на ринку за 1 декаду жовтня (з 01 по 10 жовтня) 2021 року уже враховано при укладанні додаткової угоди №5 від 17.11.2021р., цей період не може враховуватися при укладанні додаткової угоди №6 від 19.11.2021р., і відповідно, для укладання додаткової угоди №6 необхідно підтвердити коливання ціни від останньої зміни (з 15.10.2021р. - 01.1 1.2021р.).
Таким чином, додаткова угода від 19.11.2021р. №6 до договору про постачання електричної енергії споживачу від 04.01.2021р. №2 укладена КП «Електроавтотранс» з ТОВ «ЕК «ЕНОЛЛ», з порушенням вимог п.2 ч.5 ст.41 Закону №922.
Додатковою угодою від 21.10.2022р. №2 сторони внесли зміни до договору від 31.12.2021р. №292 «Про постачання електричної енергії споживачу», а саме збільшено ціну на електроенергію з 11.10.2022р. до 3,65599 грн. за 1 кВт.год.
Для обґрунтування збільшення вартості ціни по даній додатковій угоді застосовано цінову довідку від 13.09.2022р. №627-1/22 Харківської торгово-промислової палати.
В ціновій довідці Харківської торгово-промислової палати від 13.09.2022р. №627-1/22 відображено коливання ціни на ринку в сторону збільшення на 12,01% за 1 декаду серпня (01.08-10.08) 2022 року та 1 декаду вересня (01.09-10.09) 2022 року, що не відображає коливання ціни від останньої її зміни (з 01.09.2022р. - 11.09.2022р.).
Слід зазначити, що при укладанні додаткової угоди №1 від 20.10.2022р., яка діяла з 01.09.2022р., як підставу для збільшення вартості ціни уже враховано коливання ціни електроенергії за серпень 2022 року.
Отже, додаткова угода від 21.10.2022р. №2 укладена з порушенням п.2 ч.5 ст.41 Закону №922.
Додатковою угодою від 11.11.2022р. №3 сторони внесли зміни до договору від 31.12.2021р. №292 «Про постачання електричної енергії споживачу», а саме збільшено ціну на електроенергію з 01.10.2022р. до 3,94365 грн. за 1 кВт.год.
Для обґрунтування збільшення вартості ціни по даній додатковій угоді застосовано цінову довідку від 23.09.2022р. №692-2/22 Харківської торгово-промислової палати.
В ціновій довідці Харківської торгово-промислової палати від 23.09.2022р. №692-2/22 відображено коливання ціни на ринку в сторону збільшення на 8,69% за 1 декаду вересня (01.09-10.09) 2022 року та 2 декаду вересня (11.09-20.09) 2022 року, що не відображає коливання ціни від останньої її зміни (з 11.09.2022р. - 01.10.2022р.).
Слід зазначити, що при укладанні додаткової угоди №2 від 21.10.2022р., яка діяла з 11.09.2022р., як підставу для збільшення вартості ціни уже враховано коливання ціни електроенергії за 1 декаду вересня 2022 року.
Отже, додаткова угода від 11.11.2022р. №3 укладена з порушенням п.2 ч.5 ст.41 Закону №922.
Крім того, позивач надав копію цінової довідки Харківської торгово-промислової палати від 04.10.2022р. №732/22 (договір про постачання електричної енергії споживачу від 31.12.2021р. №292, укладений КП «Електроавтотранс» із ТОВ «УКР ГАЗ РЕСУРС»), в якій зазначтв, що згідно інформації з офіційного сайту АТ «Оператор ринку» середньозважена ціна на майданчику ринку «на добу наперед» (РДН) у торговій зоні ОЕС (об`єднаної енергетичної системи) України за серпень (01.08 - 31.08) 2022 року складала 2993,06 грн./МВт.год. та за вересень (01.09 - 30.09) 2022 року складала 3503,26 грн./МВт.год, а отже збільшилась на 17,05 %.
Однак, після ретельного її аналізу видно, що вона відображає коливання ціни на ринку в сторону збільшення за серпень (01.08-31.08) 2022 року та вересень (01.09 - 30.09) 2022 року, але не відображає коливання ціни від останньої зміни (з 01.09 по 11.09.2022 - додаткова угода від 21.10.2022 №2, з 11.09 по 01.10.2022 - додаткова угода від 11.11.2022 №3 до договору), що також не може бути підставою укладення додаткових угод до договору від 31.12.2021р. №292, а тому не спростовує порушенням вимог п.2 ч.5 ст.41 Закону №922.
При цьому, в ході розгляду апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції встановлено, що Комунальне підприємство "Електроавтотранс" Івано-Франківської міської ради звернулося до Господарського суду Івано-Франківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" про:
- визнання недійсною додаткової угоди № 2 від 21.10.2022р. до договору про постачання електричної енергії споживачу № 292 від 31.12.2021р., що укладена між КП "Електроавтотранс" та ТОВ "Укр Газ Ресурс";
- визнання недійсною додаткової угоди № 3 від 11.11.2022р. до договору про постачання електричної енергії споживачу № 292 від 31.12.2021, що укладена між КП "Електроавтотранс" та ТОВ "Укр Газ Ресурс";
- стягнення 982 158,90 грн матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок закупівлі електричної енергії за завищеною ціною.
Рішенням Господарського суду Івано-Франківської області від 16.04.2025р. позов задоволено. Визнано недійсною додаткову угоду № 2 від 21.10.2022р. до договору про постачання електричної енергії споживачу №292 від 31.12.2021р., укладену між комунальним підприємством "Електроавтотранс" Івано-Франківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс". Визнано недійсною додаткову угоду №3 від 11.11.2022р. до договору про постачання електричної енергії споживачу №292 від 31.12.2021р., укладену між комунальним підприємством "Електроавтотранс" Івано-Франківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс". Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" на користь комунального підприємства "Електроавтотранс" Івано-Франківської міської ради - 982 158,90 грн коштів та 16 630,70 грн. судового збору.
Рішення суду обґрунтоване тим, що додаткові угоди №2 від 21.10.2022р. та №3 від 11.11.2022р. до договору №292 від 31.12.2021 укладені з порушенням п.2 ч.5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі», оскільки зміна ціни за одиницю електричної енергії здійснена без належного підтвердження реального коливання ціни на ринку саме після попередніх змін та з перевищенням граничного 10-відсоткового порогу від початкової ціни договору.
Суд встановив, що підвищення ціни мало «каскадний» характер: з 3,86 грн/кВт·год за договором від 31.12.2021р. до 4,387188 грн. (додаткова угода №2) і до 4,73238 грн .(додаткова угода №3), що в сумі становить близько 22% зростання, тобто більше допустимих 10%. При цьому, використані цінові довідки Харківської ТПП (№627-1/22 від 13.09.2022р. та №692-2/22 від 23.09.2022р.) не підтверджували коливання ціни у відповідні періоди між останніми змінами (з 01.09.2022р. - 11.09.2022р. та з 11.09.2022р. - 01.10.2022р.), а частково дублювали вже враховані періоди, що виключає їх як належне обґрунтування.
20.05.2025р. до Західного апеляційного господарського суду через систему "Електронний суд" надійшла апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" б/н від 19.05.2025р. на рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.04.2025 в справі №909/1187/24.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що спірні додаткові угоди укладені відповідно до п.2 ч.5 ст.41 Закону України «Про публічні закупівлі» та умов договору, а збільшення ціни за одиницю електричної енергії здійснювалося щоразу в межах до 10 відсотків від попередньо діючої ціни та документально підтверджене довідками Харківської торгово-промислової палати і даними АТ «Оператор ринку» щодо коливання ринкової ціни електричної енергії. При цьому зміни ціни не призвели до збільшення загальної суми договору.
Постановою Західного апеляційного господарського суду від 03.06.2026р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" б/н від 19.05.2025р. залишено без задоволення, а Рішення Господарського суду Івано-Франківської області від 16.04.2025р. у справі №909/1187/24 залишено без змін.
Приймаючи вказану постанову Західний апеляційний господарський суд чітко вказав, що Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області направив КП "Електроавтотранс" вимогу №130907-14/1641-2023 від 27.07.2023р. про усунення порушень, виявлених ревізією шляхом вжиття заходів щодо визнання недійсними додаткових угод від 21.10.2022р. № 2 та від 11.11.2022р. № 3 до договору від 13.12.2021р. № 292 та забезпечення стягнення з ТОВ "Укр Газ Ресурс" на користь КП "Електроавтотранс" матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок закупівлі електричної енергії за завищеною ціною в сумі 982 158,90 грн.
Не погодившись з висновками Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області при проведенні ревізії, позивач подав до Івано-Франківського окружного адміністративного суду позов про визнання протиправною та скасування вимоги про усунення порушень, виявлених ревізією №130907-14/1641-2023 від 27.07.2023р. в частині п.1 щодо забезпечення стягнення на користь КП «Електроавтотранс» матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок закупівлі електричної енергії за завищеною ціною з TOB «ЕК «Енолл» в сумі 1 370 438,27 грн. та з ТОВ «Укр. Газ Ресурс» в сумі 982 158,90 грн, в тому числі, шляхом вжиття заходів щодо визнання недійсними додаткових угод від 16.09.2021 № 4 та від 19.11.2021 № 6 до договору від 04.01.2021 № 2, а також додаткових угод від 21.10.2022 № 2 та від 11.11.2022 № 3 до договору від 13.12.2021 № 292.
Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.10.2023р. у справі №300/5315/23 в задоволенні позову КП "Електроавтотранс" відмовлено.
Відмовляючи в позові, суд виходив зокрема з того, що правильність обчислення збитків має перевірятись судом, який розглядає позов Держаудитслужби про стягнення збитків, а не під час вирішення справи за позовом підконтрольної установи про визнання вимоги протиправною.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024р., апеляційну скаргу КП "Електроавтотранс" задоволено частково, рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.10.2023 у справі №300/5315/23 змінено в частині мотивів відмови в задоволенні позовних вимог.
Змінюючи мотиви рішення першої інстанції апеляційний адміністративний суд в т.ч. встановив порушення сторонами п. 2 ч. 5 ст. 41 Закону України "Про публічні закупівлі" при укладенні додаткових угод №2 від 21.10.2022р. та №3 від 11.11.2022р. до договору №292 від 31.12.2021р. щодо внесення змін до істотних умов договору в частині збільшення ціни за одиницю товару.
Відповідно до ч.4 ст.75 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При вирішенні справи №909/1187/24 судом першої інстанції обґрунтовано враховано, що преюдиційне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Відповідно до приписів ч.7 ст.75 ГПК України правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для господарського суду. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові ВП ВС від 03.07.2018р. у справі №917/1345/17.
Предметом спору в адміністративній справі №300/5315/23 була вимога про визнання протиправною та скасування вимоги про усунення порушень, виявлених ревізією №130907-14/1641-2023 від 27.07.2023р., а не вимога про визнання недійсним додаткових угод. 
Склад сторін в адміністративній справі є відмінним, від учасників цієї справи, тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для застосування ч.4.ст.75 ГПК України у суду відсутні.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції звертає увагу апелянта , що ч.4 ст.78 КАС України чітко визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд апеляційної інстанції наголошує, що у постанові апеляційного суду від 02 квітня 2024 року, колегія суддів надавала оцінку вимогам позивача, що стосуються визнання протиправною та скасування вимоги про усунення порушень, виявлених ревізією № 130907-14/1641-2023 від 27.07.2023р. в частині п.1 щодо забезпечення стягнення на користь КП «Електроавтотранс» матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок закупівлі електричної енергії за завищеною ціною, з TOB «ЕК «Енолл» в сумі 1 370 438,27 грн., та з ТОВ «Укр. Газ Ресурс» в сумі 982 158,90 грн, в тому числі, шляхом вжиття заходів щодо визнання недійсними додаткових угод від 16.09.2021 № 4 та від 19.11.2021р. № 6 до договору від 04.01.2021 № 2, а також додаткових угод від 21.10.2022 № 2 та від 11.11.2022р. № 3 до договору від 13.12.2021р. № 292, відповідно до статей 216-229 Господарського кодексу України, статей 22, 215-217, 610-625 Цивільного кодексу України.
Господарський суд Івано-Франківської області рішенням від 16.04.2025р. та Західний апеляційний господарський суд постановою від 03.06.2026р. підтвердив правові висновки про те, що слід Визнати недійсною додаткову угоду № 2 від 21.10.2022р. до договору про постачання електричної енергії споживачу №292 від 31.12.2021р., укладену між Комунальним підприємством "Електроавтотранс" Івано-Франківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс".
Визнати недійсною додаткову угоду №3 від 11.11.2022р. до договору про постачання електричної енергії споживачу №292 від 31.12.2021р., укладену між Комунальним підприємством "Електроавтотранс" Івано-Франківської міської ради та Товариством з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс".
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укр Газ Ресурс" на користь Комунального підприємства "Електроавтотранс" Івано-Франківської міської ради 982158 коштів та 16 630 грн. 70 коп. судового збору.
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу апелянта, що суд не може задовольнити позов на користь особи, яка цей позов не пред`являла і не є стороною матеріальних правовідносин
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Управління Західного офісу Держаудитслужби в Івано-Франківській області діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законами та Конституції України.
Крім того, рішення в даній справі жодним чином не впливало на права та свободи Товариство з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС", оскільки правова оцінка павам та інтересам товариства надана в межах розгляду справи, яка розглядалась за правилами господарського судочинства у справі № 909/1187/24 і рішення в даній справі набрало законної сили 03.06.2026р.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, п.29).
Також згідно п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
В ст.242 КАС України визначено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.
ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.
Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд,-
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УКР ГАЗ РЕСУРС" на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19 жовтня 2023 року - залишити без задоволення.
Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 19.10.2023 року (з урахуванням змін, внесених постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 02.04.2024р.) залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, виключно у випадках передбачених ч.4 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Н. В. Бруновська 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	Р. М. Шавель  	
У зв`язку із проходженням суддею членом колегії - Хобор Р.Б. 19.06.2026р підвищення кваліфікації без відбуття у відрядження та перебуванням в період з 20.06.2026р. по 05.07.2026р. включно у щорічній відпустці, повний текст постанови складено у строк встановлений ч. 3 ст. 243 КАС України, однак підписаний повним складом суду 06.07.2026р.