ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року
м. Київ

справа № 584/661/24 
провадження № 61-14036св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є. (суддя-доповідач),
суддів: Воробйової І. А., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М., 

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 , 
третя особа - Міністерство оборони України, 
розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 , подану адвокатом Верем`юком Дмитром Анатолійовичем, на постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Кашперської Т. Ц., Фінагеєва В. О., Яворського М. А.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст вимог
У травні 2024 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнень, просила:
встановити факт ухиляння ОСОБА_2 від виконання обов`язку щодо утримання свого сина ОСОБА_3 за його життя в період часу з 01 лютого 2003 року до 30 липня 2014 року; 
визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» внаслідок загибелі його сина ОСОБА_3 під час виконання ним обов`язків військової служби.
Свої вимоги обґрунтовувала тим, що вона та ОСОБА_2 є батьками ОСОБА_4 , який ІНФОРМАЦІЯ_1 загинув через отримані ушкодження внаслідок військових дій, спричинених іншими видами вибухів та уламків. Окрім батьків, загиблий мав брата ОСОБА_5 та сестру ОСОБА_6 .
Зазначала, що вона та відповідач, як батьки ОСОБА_3 , мають право на отримання одноразової грошової допомоги, внаслідок його загибелі, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей». 
Водночас у частині другій статті 16-4 вказаного Закону визначено, що у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги може бути відмовлено або її виплата припинена чи призупинена особі, щодо якої рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя.
Вказувала, що ОСОБА_2 , хоча і є біологічним батьком військовослужбовця ОСОБА_3 , але ухилявся від утримання сина, коли той був неповнолітнім та потребував такої допомоги. 
Вона разом із відповідачем проживали без реєстрації шлюбу як чоловік та жінка з 1993 року та в 1996 році у них народився син ОСОБА_3 . За час спільного життя відносини в родині були складними, весь тягар утримання, забезпечення родини, виховання дітей, ведення господарства був покладений на неї. Відповідач, зловживаючи алкогольними напоями, самоусунувся від виконання обов`язків щодо утримання родини, заробітку грошей, ведення господарства, виховання свого сина, неодноразово застосовував фізичну силу не лише відносно неї, а й відносно дітей.
01 лютого 2003 року відповідач залишив її та сина, виїхав у невідомому напрямку, до кінця 2023 року його місцезнаходження їй відомо не було. 
Син ОСОБА_3 постійно проживав разом із нею та перебував до 18 років на її утриманні, після досягнення повноліття продовжував проживати в будинку матері разом із нею, братом і сестрою, вони вели спільне господарство та мали спільний бюджет.
Відповідач не спілкувався із сином, не бачив його, допомоги не надавав, усі витрати на утримання сина здійснювала лише вона, з 2003 року спілкування відповідача з сином було повністю відсутнє. При цьому, вона ніколи не чинила перешкод у спілкуванні батька з сином, не змінювала відомий відповідачу номер телефону, адресу місця реєстрації, проживання. 
Такі обставини свідчать про те, що відповідач навмисно протягом усього життя сина ухилявся від обов`язку з його виховання, не проявляв до нього батьківської турботи, не забезпечував здобуття ним освіти та відповідного рівня розвитку, не цікавився його життям. Але, дізнавшись про загибель сина, вчасно подав заяву на отримання одноразової допомоги як батько загиблого військовослужбовця.
Посилаючись на наведене, просила суд задовольнити позов у повному обсязі.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково. Встановлено факт ухиляння ОСОБА_2 від виконання обов`язків щодо утримання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його життя у період часу з 01 лютого 2003 року до 30 липня 2014 року. У задоволенні решти вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності позивачем факту ухилення ОСОБА_2 від виконання обов`язку щодо утримання свого сина ОСОБА_3 за його життя у період часу з 01 лютого 2003 року до 30 липня 2014 року.
Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції
Постановою Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року, за наслідками розгляду апеляційної скарги ОСОБА_2 , рішення Вишгородського районного суду Київської області від 19 червня 2025 року в частині задоволення позову, а також у частині розподілу судових витрат, скасовано та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. 
Вирішено питання про розподіл судових витрат. 
Апеляційний суд виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог про встановлення факту ухиляння ОСОБА_2 від виконання обов`язків щодо утримання свого сина, оскільки ОСОБА_1 не довела тієї обставини, що відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків з утримання свого сина за його життя у спірний період.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
07 листопада 2025 року представник ОСОБА_1 - адвокат Верем`юк Д. А. звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову апеляційного суду та направити справу на новий розгляд до апеляційного суду.
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Зміст касаційної скарги свідчить про те, що постанова апеляційного суду оскаржується лише в частині вирішення вимог про встановлення факту ухиляння від виконання обов`язків щодо утримання сина, в іншій частині не оскаржується, тому в касаційному порядку не переглядається (частина перша статті 400 ЦПК України).
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
Касаційна скарга аргументована тим, що апеляційний суд неповно дослідив обставини справи, не надав їм належної правової оцінки та дійшов помилкових висновків при вирішенні спору.
Позивачка довела належними та допустимими доказами ухилення відповідача від обов`язку утримання свого сина. Суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги покази одинадцяти свідків, які підтвердили факт ухиляння відповідача від обов`язку утримання свого сина та протиставив їх показам одного свідка, яка є близькою людиною до відповідача.
Доводи інших учасників справи
Відзив/заперечення на касаційну скаргу не надходили.
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 28 листопада 2025 року відкрито касаційне провадження у даній справі.
Витребувано з Вишгородського районного суду Київської області цивільну справу № 584/661/24 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Міністерство оборони України, про встановлення факту, що має юридичне значення.
Матеріали справи № 584/661/24 надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2026 року справу № 584/661/24 призначено до судового розгляду.
Обставини справи, встановлені судами попередніх інстанцій
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є батьками ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 загинув, отримавши ушкодження внаслідок військових дій, спричинених іншими видами вибухів та уламків, що підтверджується довідкою про причину смерті до форми № 106/о № 2898.
Листом від 14 жовтня 2024 року Головне управління соціальної підтримки Міністерства оборони України повідомило, що комісія Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, прийняла рішення про призначення одноразової грошової допомоги батьку та матері загиблого старшого солдата ОСОБА_3 у сумі 15 000 000 грн у рівних частках кожному (протокол від 16 серпня 2024 року № 190/168).
Відповідно до змісту довідки Путивльського відділу державної виконавчої служби у Конотопському районі Сумської області Східного міжрегіонального управління Міністерства від 05 лютого 2024 року, даних автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 05 лютого 2024 року у відділі відсутні на виконанні виконавчі документи щодо стягнення аліментів з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 
07 лютого 2024 року комісією у складі старости Волокитинського Старостинського округу Путивльської міської ради Конотопського району Сумської області та жителів с. Кочерги ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 складено акт про те, що ОСОБА_2 ніколи не проживав зі своїм сином ОСОБА_3 , участі у його вихованні не приймав, аліментів на його утримання не сплачував і ніякої матеріальної допомоги не надавав. Мати ОСОБА_3 - ОСОБА_1 сама утримувала і виховувала сина, на аліменти до суду не подавала і жодної допомоги ні фінансової, ні матеріальної від ОСОБА_2 не отримувала.
Межі та підстави касаційного перегляду 
Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України).
В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу (пункт четвертий частини другої статті 389 ЦПК України). 
Підставою касаційного оскарження судового рішення заявник зазначає неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме суд застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).
Касаційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з такого.
Позиція Верховного Суду 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Обґрунтовуючи підстави позову в частині вимог про встановлення факту ухиляння відповідача від виконання обов`язків щодо утримання сина, позивачка посилалась на те, що за життя їх спільного сина відповідач самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, ухилявся від утримання сина, коли той був неповнолітнім та потребував такої допомоги, з сином не спілкувався, не бачив його, всі витрати з утримання сина здійснювала вона самостійно, з 2003 року спілкування відповідача з сином було повністю відсутнє. Оскільки після загибелі сина відповідач подав заяву на отримання одноразової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей», як батько загиблого військовослужбовця, незважаючи на те, що тривалий час не приймав участі в його житті, просила в судовому порядку встановлення факт ухиляння відповідача від виконання обов`язків щодо утримання сина.
Суд першої інстанції, дійшовши висновку про доведеність позивачкою обставин, на які вона посилалась як на підставу для задоволення позову, встановив факт ухиляння ОСОБА_2 від виконання обов`язків щодо утримання свого сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за його життя у період часу з 01 лютого 2003 року до 30 липня 2014 року.
Апеляційний суд скасував рішення суду першої інстанції в зазначеній частині та, виходячи з того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов`язків з утримання сина, відмовив у задоволенні цих вимог.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з таким висновком апеляційного суду, з огляду на таке.
Юридичні факти - це життєві обставини чи факти, з якими норми права пов`язують виникнення, зміну або припинення правовідносин.
Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника.
Об`єктом судового захисту при розгляді справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення, є охоронювані законом інтереси, а предметом судової діяльності - встановлення юридичних фактів із метою забезпечення реалізації заінтересованими особами належних їм суб`єктивних прав.
Отже, для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення, оскільки мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи матиме він правові наслідки.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18, провадження № 14-567цс18.
Встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб в судовому порядку можливо лише тоді, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення.
Відповідно до статті 15 СК України сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу.
Сімейні обов`язки особистого або майнового характеру є обов`язками конкретної особи (дружини, матері, батька тощо). Вони не можуть бути передані добровільно іншому за договором або перекладені на іншого за законом.
У частині четвертій статті 15 СК України визначено, що невиконання або ухилення від виконання сімейного обов`язку може бути підставою для застосування наслідків, установлених цим Кодексом або домовленістю (договором) сторін.
Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини є самостійною підставою для позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України).
З настанням певних юридичних фактів, що підтверджуються відповідними актами, обсяг батьківських прав може обмежуватися або у певному обсязі припинятися.
Метою заявленого позову у справі, яка переглядається, є встановлення факту ухилення одного з батьків від виконання обов`язку щодо утримання загиблого військовослужбовця з метою подальшого вирішення питання про право на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої статтею 16 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей».
Частиною 2 статті 16-4 Закону України від 20 грудня 1991 року № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (внесена Законом від 09 грудня 2023 року №3515-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо призначення і виплати одноразової грошової допомоги»). визначено, що в призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги може бути відмовлено або її виплата припинена чи призупинена особі, щодо якої рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт ухиляння від виконання обов`язку щодо утримання загиблої (померлої) особи за її життя.
Системне тлумачення частини другої статті 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» у взаємозв`язку з нормами сімейного, цивільного та цивільного процесуального законодавства дає підстави для висновку, що законодавець, визначаючи необхідність встановлення факту ухилення від виконання обов`язку щодо утримання за життя загиблої особи, мав на меті окреслити саме часові межі існування такого факту, а не обмежити момент його встановлення судом. Інше тлумачення цієї норми, зокрема як такої, що вимагає встановлення відповідного факту виключно за життя особи, суперечило б як її змісту, так і меті правового регулювання, оскільки фактично унеможливлювало б застосування цієї норми у значній кількості випадків і призводило б до отримання державної допомоги особами, які фактично не виконували покладених на них обов`язків, що порушувало б принципи справедливості та добросовісності.
Отже, з урахуванням наведеного аналізу, слід дійти висновку, що факт ухилення від виконання обов`язку щодо утримання не має бути встановлений судовим рішенням виключно за життя загиблої особи, оскільки чинне законодавство не містить такої вимоги, а відповідна норма визначає лише необхідність встановлення самого факту та його часову прив`язку до періоду життя особи. Водночас такий факт може бути встановлений судом і після смерті військовослужбовця, за умови доведення, що ухилення мало місце саме за його життя, причому судове рішення у такому випадку має ретроспективний характер і спрямоване на встановлення обставин минулого, які породжують юридичні наслідки на майбутнє, зокрема у вигляді припинення або відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.
Загальні засади виникнення та припинення цивільних прав і обов`язків закріплені у ЦК України, відповідно до статті 11 якого цивільні права та обов`язки виникають, зокрема, з юридичних фактів. Факт ухилення від виконання обов`язку щодо утримання у цьому випадку виступає саме таким юридичним фактом, з яким закон пов`язує можливість припинення або обмеження суб`єктивного права особи на отримання соціальної виплати. При цьому цивільне законодавство не містить обмежень щодо часу встановлення юридичних фактів і допускає їх встановлення судом незалежно від моменту їх виникнення, за умови, що такі факти мають юридичне значення для виникнення, зміни або припинення прав та обов`язків.
Процесуальний механізм встановлення юридичних фактів визначений положеннями ЦПК України, відповідно до яких суди здійснюють захист прав, свобод та інтересів осіб у спосіб, визначений законом, а також наділені повноваженнями встановлювати факти, що мають юридичне значення. Норми ЦПК України не містять обмежень щодо можливості встановлення фактів, які мали місце в минулому, у тому числі після смерті особи, якщо встановлення таких фактів необхідне для реалізації прав інших осіб.
Відмовляючи у задоволенні позову в частині встановлення факту ухиляння відповідача від виконання обов`язків щодо утримання сина, апеляційний суд, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі й показання свідків, дійшов обґрунтованого висновку про недоведеність ОСОБА_1 тієї обставини, що відповідач ухилився від виконання батьківських обов`язків щодо сина ОСОБА_3 за його життя, учинення будь-яких неправомірних дій щодо нього, які би свідчили про його протиправну поведінку, свідомого невиконання батьком своїх батьківських обов`язків з утримання та виховання дитини.
При цьому, апеляційний суд правильно зазначив, що ОСОБА_2 не був позбавлений батьківських прав щодо сина, тому на нього не може бути покладена відповідальність, установлена частиною першою статті 166 СК України щодо втрати прав, заснованих на спорідненості з дитиною.
Доводи касаційної скарги про те, що судом не враховано, що відповідач не надавав матеріальної допомоги на виховання сина, висновки суду не спростовують, оскільки належними доказами зазначене не доведено. Суд апеляційної інстанції також урахував, що позивачка не скористалася гарантованим їй законом правом на стягнення з відповідача аліментів на утримання сина до досягнення ним повноліття та, за необхідності, додаткових витрат на дитину, в судовому порядку.
Апеляційний суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, тому доводи касаційної скарги з цього приводу є безпідставними.
Доводи касаційної скарги щодо неврахування судом відповідних доказів, Верховний Суд не бере до уваги, оскільки вони були предметом дослідження апеляційним судом із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
Колегія суддів відхиляє посилання в касаційній скарзі на неврахування судом висновків, викладених Верховним Судом у постанові, що зазначена заявником в касаційній скарзі, оскільки висновки у цій справі та у справі, що переглядається, а також встановлені судами фактичні обставини, що формують зміст спірних правовідносин, є різними, у зазначеній справі суди виходили з конкретних обставин та фактично-доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Інші наведені у касаційній скарзі аргументи фактично зводяться до незгоди з висновками апеляційного суду стосовно установлених обставин справи, ґрунтуються на неправильному тлумаченні заявником норм матеріального та процесуального права та зводяться виключно до переоцінки доказів, їх належності та допустимості.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) викладено правовий висновок про те, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що постанова апеляційного суду в оскарженій частині ухвалена без дотримання норм матеріального та процесуального права і зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду. 
Переглянувши оскаржуване судове рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови апеляційного суду в оскарженій частині - без змін.
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки в цій справі оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, розподіл судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, 
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Верем`юком Дмитром Анатолійовичем, залишити без задоволення.
Постанову Київського апеляційного суду від 08 жовтня 2025 року в частині вирішення вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про встановлення ухиляння від виконання обов`язків щодо утримання сина залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення і оскарженню не підлягає.
Головуючий	М. Є. Червинська 	
Судді:	І. А. Воробйова 	
	А. Ю. Зайцев 	
	Є. В. Коротенко 	
	В. М. Коротун