УХВАЛА

29 червня 2026 року 
м. Київ

справа № 1740/2398/18
адміністративне провадження № К/990/26662/26 
Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Загороднюк А.Г., перевіривши касаційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2026 року у справі за позовом Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області (за участі третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю "Західметал", Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор", Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", Приватного акціонерного товариства "Рівнеавтошляхбуд") до Західного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги,
ВСТАНОВИВ:
Служба відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області звернулась до суду з адміністративним позовом до (за участі третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю "Західметал", Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор", Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", Приватного акціонерного товариства "Рівнеавтошляхбуд") до Західного офісу Держаудитслужби, у якому просила визнати протиправною та скасувати вимогу Управління Західного офісу Держаудитслужби в Рівненській області від 30 липня 2018 року №13-17-05-17/3319 "Про пред`явлення обов`язкових до виконання вимог щодо усунення виявлених порушень законодавства" в частині підпунктів 1,2,3,8.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 23 жовтня 2019 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 вересня 2020 року, в задоволенні позову відмовлено.
Постановою Верховного Суду від 06 липня 2023 року зазначені судові рішення скасовано, а справу направлено до Рівненського окружного адміністративного суду на новий розгляд.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року позовні вимоги Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області задоволено повністю.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21 лютого 2024 року скасовано рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2023 року в частині стягнення на користь Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень Західного офісу Держаудитслужби судового збору у розмірі 1762,00 грн. В решті рішення суду першої інстанції залишено без змін.
Постановою Верховного Суду від 08 травня 2025 року зазначені судові рішення скасовано, а справу №1740/2398/18 направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Підставою для скасування слугувало те, що рішення судів обох попередніх інстанцій ухвалені поверхово без встановлення дійсних та повних обставин. Суди не дослідили матеріалів справи, не проаналізували виявлених під час ревізії порушень, не надали їм належної правової оцінки та залишили поза увагою аргументи відповідача.
Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2026 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.
09 червня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області, у якій скаржник просить скасувати рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2026 року. 
Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.
Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).
Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.
У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Автор касаційної скарги, обґрунтовуючи підстави допуску справи до касаційного перегляду, зазначає, що судами попередніх інстанцій під час нового розгляду цієї справи, у порушення статті 242 КАС України (обґрунтованість рішення), взагалі не надали оцінку аргументу Служби стосовно неконкретизації оскаржуваної вимоги, чим не дотрималися вказівок Верховного Суду, викладених у постанові від 06 липня 2023 року у цій справі, відтак, вважає скаржник, допустили порушення норм процесуального права, а саме частин 3, 5 статті 242 КАС України.
Поряд із цим, позивач зазначає про наявність підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України та стверджує, що надаючи оцінку відповідності оскаржуваної вимоги (індивідуально-правового акта) вимогам закону в частині її змісту і форми, суди попередніх інстанцій неправильно застосували норму матеріального права - частину 2 статті 2 КАС України та не врахували висновки щодо її застосування, викладені в постановах Верховного Суду від 06 серпня 2020 року у справі № 826/6254/17; від 20 листопада 2018 року у справі № 815/4223/16; від 11 жовтня 2018 року у справі № 813/4101/17; від 11 вересня 2018 року у справі № 825/1481/16; від 08 травня 2018 року у справі № 826/3350/17; від 14 грудня 2020 року у справі № 200/7584/19-а.
Так, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 
1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 
2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 
3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 
4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.
Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.
При встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.
У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.
Однак, скаржник посилаючись на указані постанови Верховного Суду не обґрунтував, що дані постанови ухвалено у справі за подібними відносинами із цією справою.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 12 жовтня 2021 року у справі № 233/2021/19 (провадження № 14-166цс20, пункт 39) конкретизувала свої висновки щодо визначення подібності правовідносин, зазначивши таке. На предмет подібності потрібно оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Установивши учасників спірних правовідносин, об`єкт спору (які можуть не відповідати складу сторін справи та предмету позову) і зміст цих відносин (права й обов`язки сторін спору), суд має визначити, чи є певні спільні риси між спірними правовідносинами насамперед за їхнім змістом. А якщо правове регулювання цих відносин залежить від складу їх учасників або об`єкта, з приводу якого вони вступають у правовідносини, то в такому разі подібність варто також визначати за суб`єктним й об`єктним критеріями відповідно. 
Для встановлення подібності спірних правовідносин у порівнюваних ситуаціях суб`єктний склад цих відносин, предмети, підстави позовів і відповідне правове регулювання не обов`язково мають бути тотожними, тобто однаковими.
Висновки, викладені у постановах Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постановах Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин прави. 
При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.
Посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судом попередньої інстанції у цій справі норм права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Ураховуючи наведене, Суд уважає недоведеними наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Разом з тим, скаржник покликається на наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку із пунктом 4 частини другої статті 353 КАС України та стверджує, що суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Скаржник зазначає, що суди попередніх інстанцій, надаючи свою оцінку пунктам 1, 2, 3, 8 оскаржуваної вимоги, прийняли незаконні рішення, оскільки, досліджуючи докази, а саме наданий відповідачем з кримінального провадження Висновок експерта від 27 вересня 2019 року № 3.5-25/19, суди попередніх інстанцій порушили фундаментальний принцип кримінального судочинства - це презумпцію невинуватості і, як наслідок, прийняли оскаржувані рішення без дотримання норм процесуального права, а саме статті 78 КАС України (преюдиційність), статей 101 - 104 КАС України (порядок призначення експертизи судом, порядок проведення експертизи на замовлення учасників справи).
Додатково зазначає, що суди попередніх інстанцій, постановляючи оскаржувані рішення у цій справі, взяли до уваги експертний висновок від 27 вересня 2019 року № 3.5-25/19, підготовлений у рамках кримінального провадження(наданий стороною відповідача), разом з тим, визнали таким, який не відповідає встановленим вимогам щодо повноти дослідження та не являється належним і допустимим доказом у справі висновок від 29 березня 2019 року № 28721/28722/18-71(наданий стороною позивача). 
Так, частиною другою статті 353 КАС України встановлено, що підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо, зокрема: суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів. 
Відповідно до пункту 4 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку, якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Відповідно до пункту 4 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд встановив обставини, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів.
Водночас, згідно з приписами частини першої статті 74 КАС України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом.
Указаним положенням установлено пряму заборону при розгляді та вирішенні адміністративної справи для суду брати до уваги докази з порушенням законної процедури їх одержання як під час розгляду клопотання про долучення доказу до справи, так і в межах судового розгляду.
Слід зауважити, що у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів, у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів.
Дослідженням змісту оскаржуваних судових рішень у цій справі встановлено, що суди попередніх інстанцій під час розгляду справи надали оцінку наявним у матеріалах справи доказам, поданим учасниками процесу, та дійшли висновку про їх належність, допустимість і достатність для вирішення спору.
Зокрема, судами попередніх інстанцій встановлено, що на час проведення ревізії, в провадженні слідчого управління ГУНП в Рівненській області перебували матеріали кримінального провадження внесені до ЄРДР за №1201818000000076 від 30 січня 2018 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 191 КК України. 
Так, в ході досудового розслідування проведено судово економічну експертизу від 27 вересня 2019 року № 3.5-25/19. Указаний висновок визнано судами попередніх інстанцій належним та допустимим доказом у цій справі, який оцінюється судом, як достовірний і такий, що повністю узгоджується з матеріалами планової ревізії фінансово-господарської діяльності Служби автомобільних доріг у Рівненській області, яка проводилась Управлінням офісу Держаудитслужби.
При цьому, суди оцінили достатність поданих експертові на дослідження матеріалів, повноту відповідей на поставлені питання та їх відповідність іншим фактичним даним, узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи.
Суд апеляційної інстанції констатував, що висновок №3.5-25/19 від 27 вересня 2019 року не викликає сумнівів у його об`єктивності та обґрунтованості, складений особою, яка відповідає вимогам, встановленим Законом України «Про судову експертизу», а предметом висновку є дослідження обставин, які входять до предмета доказування у даному публічно-правовому спорі.
Щодо висновку експертів за результатами проведення комісійної судово-економічної експертизи №28721/28722/18-71 від 29 березня 2019 року судами попередніх інстанцій встановлено, що вони ґрунтуються на тих матеріалах, які були надані позивачем безпосередньо експертам, а не на тих матеріалах, якими оперував відповідач під час проведення ревізії, результати якої оспорюються в даній справі, зокрема, мова йде про акти виконаних робіт, які підписані між ФОП ОСОБА_1 та ТОВ «Західметал» на транспортні послуги з перевезення бітуму. Крім того, під час ревізії позивача та під час зустрічної звірки ТОВ «Західметал», зауважень до вартості такої складової асфальтобетону, як бітум, взагалі не виникало, відтак, прийняті до розрахунку експертами акти на транспортні послуги взагалі не підтверджені будь-якими товарно-транспортними накладними.
У контексті оцінки наведеного висновку судами встановлено, що предметом висновку судово-економічної експертизи №28721/28722/18-71 від 29 березня 2019 року в частині пункту 1, було дослідження обставин, які не входять до предмета доказування у цьому спорі.
Крім того, суд першої інстанції зауважив, що, з-поміж іншого, висновок експертизи містить суперечності між дослідницькою частиною та підсумком, проведений в межах наданих документів стороною позивача, відтак, висновки експертизи про не підтвердження спричинення збитків обласному бюджету є неповними, позаяк коло дослідження було набагато вужчим ніж межі відповідних висновків акту ревізії, а відтак вказані висновки не узгоджуються з матеріалами справи №1740/2398/18.
Суди попередніх інстанцій констатували, що висновок судово-економічної експертизи №28721/28722/18-71 від 29 березня 2019 року не відповідає встановленим вимогам щодо повноти дослідження, обґрунтованості висновків та їхньої узгодженості з іншими доказами, а тому є неприйнятним в якості належного та допустимого доказу в справі.
Судами попередніх інстанцій у цій справі було надано оцінку зазначеним експертним висновкам, мотиви врахування або відхилення указаних висновків належним чином обґрунтовані у розмінні приписів КАС України.
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції вважає, що наведені у касаційній скарзі доводи в цій частині фактично зводяться до намагання поставити під сумнів установлені судами попередніх інстанцій обставини справи та здійснену ними оцінку доказів, що саме по собі не свідчить про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Суд звертає увагу автора касаційної скарги, що надання неправильної, на думку скаржника, оцінки наявним у матеріалах справах доказам не є тотожним встановленню судом обставин на підставі недопустимого доказу.
Посилання скаржника у касаційній скарзі на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права у частині неврахування приписів постанови Верховного Суду від 06 липня 2023 року у цій справі зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій щодо обставин справи та наполяганні на переоцінці наявних у справі доказів, що не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України.
Решта доводів касаційної скарги не охоплюється підставами касаційного оскарження, вичерпний перелік яких, передбачено частиною четвертою статті 328 КАС України, а, відтак, не можуть слугувати підставою для допуску цієї справи до касаційного перегляду.
Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
З огляду на викладене, суд касаційної інстанції вважає, що наведені у касаційній скарзі доводи в цій частині фактично зводяться до намагання поставити під сумнів установлені судами попередніх інстанцій обставини справи та здійснену ними оцінку доказів, що саме по собі не свідчить про неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
За таких обставин, ураховуючи приписи пункту 4 частини другої статті 353 КАС України, Суд уважає такі обґрунтування недостатніми для відкриття касаційного провадження у цій справі.
Наведені доводи касаційної скарги є декларативними, не містять належного правового обґрунтування та не підтверджують наявності передбаченої законом підстави для скасування оскаржуваного судового рішення.
Таким чином Суд робить висновок, що касаційна скарга не містить належних доводів визначених пунктом частиною 4 статті 328 КАС України.
Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).
Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.
Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.
Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.
За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.
Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.
Окрім іншого у касаційній скарзі скаржник просить поновити строк на касаційне оскарження. 
Проте, оскільки Суд встановив, що касаційну скаргу належить повернути у зв`язку з тим, що скаржник не виклав передбачених КАС України підстав для касаційного оскарження, то клопотання про поновлення строку на таке оскарження Суд не вирішує. 
Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України, 
УХВАЛИВ :
Касаційну скаргу Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 28 липня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 05 травня 2026 року у справі за позовом Служби відновлення та розвитку інфраструктури у Рівненській області (за участі третіх осіб на стороні позивача, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Товариства з обмеженою відповідальністю "Західметал", Дочірнього підприємства "Рівненський облавтодор", Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", Приватного акціонерного товариства "Рівнеавтошляхбуд") до Західного офісу Держаудитслужби про визнання протиправною та скасування вимоги - повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. 
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя	А.Г. Загороднюк