ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 червня 2026 року 	м. Чернівці	Справа № 926/4350/25	

Суддя Господарського суду Чернівецької області Миронюк Сергій Олександрович, за участю помічника судді Боднарчука В.В., який за дорученням судді здійснює повноваження секретаря судового засідання, розглянувши матеріали справи

за позовом приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Універсальна”, м. Київ

до фізичної особи-підприємця Іпатія Івана Васильовича, Чернівецька обл.

про стягнення шкоди в порядку регресу в сумі 101245,51 грн

представники сторін:
від позивача – Гусєв П.В., довіреність від 23.12.2025 
від відповідача – Ковалюк М.Г., ордер серія СЕ №1129969 від 17.01.2026
ВСТАНОВИВ:
Приватне акціонерне товариство “Страхова компанія “Універсальна” звернулося до Господарського суду Чернівецької області з позовом до фізичної особи-підприємця Іпатія Івана Васильовича про відшкодування шкоди в порядку регресу в сумі 101245,51 грн.
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.12.2025 справу №926/4350/25 передано на розгляд судді Миронюку С.О.
Ухвалою від 26.12.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 20.01.2026.
19.01.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання від 17.01.2026 про надання матеріалів справи для ознайомлення та відкладення підготовчого судового засідання.
Ухвалою від 20.01.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача від 17.01.2026 в частині зобов`язання позивача надіслати відповідачу позовну заяву та докази на підтвердження позовних вимог у паперовому вигляді, задоволено клопотання відповідача від 17.01.2026 в частині продовження строку на подання відзиву на позовну заяву, продовжено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву до 19.02.2026, задоволено клопотання відповідача від 17.01.2026 в частині встановлення додаткового строку для подання доказів, встановлено відповідачу додатковий строк для подання доказів до 19.02.2026, задоволено клопотання відповідача від 17.01.2026 в частині надання матеріалів справи для ознайомлення, зобов`язано позивача в строк до 19.02.2026 надати до Господарського суду Чернівецької області для огляду оригінал акту огляду від 13.03.2025, задоволено клопотання відповідача про відкладення судового засідання від 17.01.2026, відкладено підготовче засідання на 19.02.2026.
19.02.2026 до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву та клопотання про залучення третьої особи.
У відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог та зазначає, що відсутня його вина у пошкодженні товару, який перевозився та за пошкодження якого здійснена страхова виплата. При цьому, товар, який перевозився пошкодився внаслідок ДТП (страховий випадок), яка трапилася 08.02.2024 року на автошляхах Румунії та винуватцем ДТП був Попа Іоан, водій т.з. Мерседес Бенц Віто 115, р.н. VN08NJN цивільно-правова відповідальність якого застрахована іноземною страховою компанією, а саме страховою компанією GENERALI ROMANIA ASIGURARE REASIGURARE S.A. з головним офісом у м. Бухарест площа Шарля де Голя, 15, сектор 1, що підтверджується полісом обов`язкового страхування (RCA) серії RO/05/M3/NP №006996523. Відповідач не є відповідальним за збитки, адже не є винуватцем ДТП.
Ухвалою від 19.02.2026 долучено до матеріалів справи відзив на позовну заяву від 18.02.2026, задоволено клопотання відповідача про встановлення додаткового строку для подання доказів, встановлено відповідачу додатковий строк для подання доказів до 24.03.2026, відмолено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи, продовжено строк проведення підготовчого провадження у справі №926/4350/25 на 30 днів, повторно зобов`язано позивача в строк до 24.03.2026 надати до Господарського суду Чернівецької області для огляду оригінал акту огляду від 13.03.2025, задоволено клопотання відповідача про відкладення судового засідання від 18.02.2026, відкладено підготовче засідання на 24.03.2026.
20.02.2026 до суду від позивача надійшло клопотання про долучення доказів.
24.03.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про залучення третьої особи, клопотання про відкладення підготовчого судового засідання, про приєднання доказів та про надання додаткового строку для подання доказів.
Ухвалою від 24.03.2026 відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі третьої особи від 23.03.2026, задоволено клопотання відповідача про долучення доказів від 23.03.2026 та долучено до матеріалів справи докази щодо руху справи у правоохоронних органах Румунії щодо дорожньо-транспортної пригоди, а саме, відповідь на адвокатський запит від 12.03.2026, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про відкладення судового засідання від 23.03.2026, відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про надання додаткового строку для надання доказів, закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті на 16.04.2026.
Ухвалою від 16.04.2026 відкладено розгляд справи по суті на 04.05.2026.
17.04.2026 до суду від позивача надійшла заява про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду. 
Ухвалою від 17.04.2026 задоволено заяву позивача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду від 16.04.2026.
20.04.2026 до суду від відповідача надійшло клопотання про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду.
Ухвалою від 20.04.2026 задоволено клопотання відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду від 17.04.2026.
04.05.2026 до суду від відповідача надійшли додаткові пояснення.
У судовому засіданні 04.05.2026 оголошено перерву до 18.05.2026.
У судовому засіданні 18.05.2026 оголошено перерву до 09.06.2026.
У судовому засіданні 09.06.2026 представник позивача просив задовольнити позовні вимоги, представник відповідача заперечував проти обґрунтованості позовних вимог та просив відмовити в задоволенні позову.
Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши думку представників сторін щодо суті позовних вимог, суд зазначає наступне.
05.06.2023 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІВЕРСАЛЬНА» (страховик) та Товариством з обмежено відповідальністю «АРТВЕЙ ЛОГІСТИК» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування відповідальності експедитора №6000/258/000019.
Відповідно до умов договору страховик зобов`язується відшкодувати страхувальнику прямі збитки, що перевищують встановлену франшизу та відбулися в період дії договору, але у межах страхової суми. Строк дії договору з 09.06.2023 по 08.06.2024. 
Відповідно до п. 5.3. дія договору поширюється на територію України, Європи, країн СНД та Балтії. 
Предметом страхування є майнові інтереси страхувальника, пов`язані з відшкодування збитків завданих майну третіх осіб при наданні транспортно-експедиторських послуг з організації та забезпечення перевезень вантажів (п. 1 договору). 
Відповідно до п. 6.1. договору, страхові випадки при перевезенні вантажів є пошкодження або повна чи часткова втрата вантажу, за винятком подій передбачених п. 7 Договору.
31.01.2024 між ТОВ «АРТВЕЙ ЛОГІСТИК» (Замовник) та ФОП Іпатієм Іваном Васильовичем (відповідач, виконавець) укладено Договір №АЛ310123-5 про надання транспортних послуг.
Відповідно до п.1.1. Договору про надання транспортних послуг, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, обумовлюється порядок взаємовідносин при організації та виконанні перевезень вантажів у міжнародному та внутрішньо-українському сполученні та розрахунки за ці перевезення між Замовником та Виконавцем.
Згідно п.1.4. договору про надання транспортних послуг конкретні обсяги вантажів, по кожному замовленню оформляються заявкою, яка подається Замовником Виконавцеві у письмовій формі і може бути передана по факсу або поштою. Заявка вважається прийнятою до виконання, якщо вона підтверджена підписами уповноважених осіб, скріплена печатками обох сторін і повернена Замовнику також по факсу або поштою. Підписані обома сторонами заявки є підставою для прийняття замовлення до виконання і являються невід`ємною частиною цього Договору.
31.01.2024 Сторонами укладено Заявку №12 на перевезення вантажу Замовника за маршрутом: адреса завантаження Alikahya O.S., B2, Cadde No:2 Izmit/Kocaeli до адреса розвантаження м. Тернопіль, вул. Текстильна, 28. 
Відповідачем на виконання умов Договору та Заявки, здійснювалось зазначене перевезення, під час якого за участю транспортного засобу Виконавця MAH CE3948EI/CE2642XP сталась ДТП.
Під час ДТП був пошкоджений транспортний засіб Відповідача, в результаті чого вантаж Замовника отримав пошкодження та став непридатним до використання. 
Згідно Звіту № G-20194 про незалежну оцінку з визначення розміру матеріального збитку, розмір збитку завданого об`єкту оцінки (сталь в рулонах) складає 130500,41 грн.
Таким чином, Відповідач порушив умови Договору перевезення, що призвело до збитків на суму 130500,41 грн. 
У результаті пошкодження вантажу, застрахованого у ПрАТ «СК «УНІВЕРСАЛЬНА», відповідно до умов Договору страхування, на підставі Страхового акту №G20194-1 від 13.05.2024 та зібраних документів було розраховано та виплачено Страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 101245,51 грн., що підтверджується страховим актом та платіжною інструкцією №40555 від 14.05.2024.
Таким чином Страховик виконав свої зобов`язання перед Страхувальником згідно умов Договору страхування.
Згідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 108 Закону України «Про страхування» до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке Страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяні збитки. 
Отже, на підставі вищезазначеного, до ПрАТ «СК «Універсальна» перейшло право вимоги до Відповідача, як перевізника відповідального за пошкодження вантажу.
У зв`язку із неповерненням коштів, приватне акціонерне товариство “Страхова компанія “Універсальна” звернулось з позовом до відповідача про стягнення коштів в порядку регресу в сумі 101245,51 грн.
Згідно із ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки.
Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (ч.2 ст.11 ЦК України).
Одним із способами захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України).
У відповідності до ч.1 ст.1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.
Згідно ст.1 Закону України “Про страхування”, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) і доходів від розміщення коштів цих фондів.
Відповідно до ст.16 Закону України “Про страхування”, договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, за якою страховик бере на себе зобов`язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначенні строки та виконувати інші умови договору.
За ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Якщо кожна із сторін у зобов`язанні має одночасно і права, і обов`язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов`язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (ч.3 ст.510 ЦК України).
За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (ст.979 ЦК України).
Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (ст.980 ЦК України).
У відповідності до п.3 ч.1 ст.988 ЦК України, страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.
Порядок здійснення страхового відшкодування врегульований спеціальним законом - Законом України “Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів”.
Згідно із ч.1 ст.25 Закону України "Про стахування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.
Відповідно до ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про стахування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.
Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.ч.1, 2 ст.1187 ЦК України).
Положеннями п.1 ч.1 ст.1188 ЦК України визначено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.
Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків (ч.1 ст.1172 ЦК України).
Аналіз норм статей 1187 та 1172 ЦК України дає підстави стверджувати, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки роботодавець.
Таким чином шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 року у справі №426/16825/16-ц.
Верховний Суд у постанові від 25.07.2018 року у справі №914/820/17 дійшов висновку, що з аналізу ч.1 ст.1172 ЦК України відповідальність юридичної або фізичної особи за шкоду, завдану їхнім працівником, наступає лише у випадках, коли заподіювач шкоди не лише перебуває з такою юридичною або фізичною особою в трудових відносинах, а й заподіяв відповідну шкоду саме у зв`язку та під час виконання своїх трудових (службових) обов`язків.
Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов`язків необхідно розуміти виконання ним роботи, передбаченої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча й виходить за межі трудового договору чи посадової інструкції, але доручається юридичною або фізичною особою або спричинена необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами. Це можуть бути дії виробничого господарського, технічного та іншого характеру, вчинення яких безпосередньо входить до службових обов`язків працівника.
За змістом ст.6 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.
Судом встановлено, що 05.06.2023 між Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «УНІВЕРСАЛЬНА» (страховик) та Товариством з обмежено відповідальністю «АРТВЕЙ ЛОГІСТИК» (страхувальник) укладено договір добровільного страхування відповідальності експедитора №6000/258/000019.
Відповідно до умов договору страховик зобов`язується відшкодувати страхувальнику прямі збитки, що перевищують встановлену франшизу та відбулися в період дії договору, але у межах страхової суми. Строк дії договору з 09.06.2023 по 08.06.2024. 
Відповідно до п. 6.1. договору, страхові випадки при перевезенні вантажів є пошкодження або повна чи часткова втрата вантажу, за винятком подій передбачених п. 7 Договору. 
31.01.2024 між ТОВ «АРТВЕЙ ЛОГІСТИК» (Замовник) та ФОП Іпатієм Іваном Васильовичем (відповідач, виконавець) укладено Договір №АЛ310123-5 про надання транспортних послуг.
Відповідно до п.1.1. Договору про надання транспортних послуг, в порядку та на умовах, визначених цим Договором, обумовлюється порядок взаємовідносин при організації та виконанні перевезень вантажів у міжнародному та внутрішньо-українському сполученні та розрахунки за ці перевезення між Замовником та Виконавцем.
Згідно п.1.4. договору про надання транспортних послуг конкретні обсяги вантажів, по кожному замовленню оформляються заявкою, яка подається Замовником Виконавцеві у письмовій формі і може бути передана по факсу або поштою. Заявка вважається прийнятою до виконання, якщо вона підтверджена підписами уповноважених осіб, скріплена печатками обох сторін і повернена Замовнику також по факсу або поштою. Підписані обома сторонами заявки є підставою для прийняття замовлення до виконання і являються невід`ємною частиною цього Договору.
31.01.2024 Сторонами укладено Заявку №12 на перевезення вантажу Замовника за маршрутом: адреса завантаження Alikahya O.S., B2, Cadde No:2 Izmit/Kocaeli до адреса розвантаження м. Тернопіль, вул. Текстильна, 28. 
Відповідачем на виконання умов Договору та Заявки, здійснювалось зазначене перевезення, під час якого за участю транспортного засобу Виконавця MAH CE3948EI/CE2642XP сталась ДТП.
Під час ДТП був пошкоджений транспортний засіб Відповідача, в результаті чого вантаж Замовника отримав пошкодження та став непридатним до використання. 
Згідно Звіту № G-20194 про незалежну оцінку з визначення розміру матеріального збитку, розмір збитку завданого об`єкту оцінки (сталь в рулонах) складає 130500,41 грн.
Таким чином, Відповідач порушив умови Договору перевезення, що призвело до збитків на суму 130500,41 грн. 
У результаті пошкодження вантажу, застрахованого у ПрАТ «СК «УНІВЕРСАЛЬНА», відповідно до умов Договору страхування, на підставі Страхового акту №G20194-1 від 13.05.2024 та зібраних документів було розраховано та виплачено Страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 101245,51 грн., що підтверджується страховим актом та платіжною інструкцією №40555 від 14.05.2024.
Таким чином Страховик виконав свої зобов`язання перед Страхувальником згідно умов Договору страхування.
Згідно до ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 108 Закону України «Про страхування» до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке Страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяні збитки. 
Отже, на підставі вищезазначеного, до ПрАТ «СК «Універсальна» перейшло право вимоги до Відповідача, як перевізника відповідального за пошкодження вантажу.
Відповідач не спростував доводів позивача, не довів наявність обставин для відмови у позові. Станом на день розгляду справи заборгованість з відшкодування в порядку регресу в сумі 101245,51 грн не сплачена, а відтак підлягає стягненню з відповідача.
З аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача коштів в порядку регресу в сумі 101245,51 грн підтверджені документально та нормами матеріального права, а тому підлягають задоволенню.
Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах.
Витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 1 статті 129 ГПК України покладаються судом на відповідача. 
Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 21000,00 грн., суд зазначає наступне.
Частина 1 статті 124 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
Стаття 161 Господарського процесуального кодексу України визначає, що заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву.
22.12.2025 до суду від позивача надійшла позовна заява в якій зазначено, що розрахунок суми судових витрат складається з судового збору та витрат на професійну правову допомогу.
Згідно ч. 8 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
У судовому засіданні 09.06.2026 представник позивача просив стягнути з відповідача 21000,00 грн витрат на професійну правову допомогу.
Рішенням Господарського суду Чернівецької області від 09.06.2026 позов задоволено.
Як вбачається з матеріалів справи, 15.01.2025 між адвокатським об`єднанням «ІНС.ЛОУ ГРУП» (адвокатське об`єднання) та приватним акціонерним товариством “Страхова компанія “Універсальна” (позивач, клієнт) укладено договір про надання правничої допомоги №15/01/25.
Згідно п. 1.1. договору адвокатське об`єднання на підставі звернення клієнта зобов`язується здійснити представництво, захист або надати інші види правничої допомоги клієнту у розмірі та в строки, встановлені цим договором.
Безпосередній зміст правничої допомоги адвокатського об`єднання за цим договором полягає в тому, що клієнт доручає, а адвокатське об`єднання бере на себе зобов`язання з надання юридичної та правничої допомоги, зокрема, але не виключно, представляє у встановленому порядку права та законні інтереси клієнта в цивільному, господарському, кримінальному, адміністративному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами (п. 1.2. договору).
За надання правничої допомоги адвокатським об`єднанням клієнт сплачує гонорар (винагороду) за умови надходження на рахунок клієнта сум заборгованості, які поступили за звітний місяць від боржників за переданими адвокатському об`єднанню справами згідно з Реєстром боржників (п. 3.1. договору).
Перерахування винагороди здійснюється клієнтом протягом 8 банківських днів з дати підписання сторонами звіту (акту наданих послуг, акту виконаних робіт) у безготівковому порядку на поточний рахунок адвокатського об`єднання (п. 3.5. договору).
Розмір гонорару (винагороди) може також визначатися додатковими угодами до договору (п. 3.2. договору).
Надання правничої допомоги клієнту здійснюється відповідно до замовлення клієнта, що може бути оформлено як в письмовій, так і в усній формі (п. 7.1. договору).
Договір набирає чинності з дня його підписання та діє до повного виконання його сторонами (п. 4.1. договору).
Згідно додаткової угоди №11 від 15.12.2025 сторони визначили, що за надання правничої допомоги адвокатським об`єднанням згідно договору клієнт зобов`язується оплатити адвокатському об`єднанню гонорар (винагороду) в розмірі 21000,00 грн протягом 30 днів після набрання рішенням законної сили на користь клієнта. 
Згідно з довіреності від 23.12.2025 правову допомогу приватному акціонерному товариству “Страхова компанія “Універсальна” у Господарському суді Чернівецької області надавав адвокат Гусєв П.В.
Положеннями статті 59 Конституції України встановлено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
Відповідно до статті 131 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
За статтею 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом (ст. 16 ГПК України).
Відповідно до частин 1, 2 статті 58 ГПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник, при розгляді справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених статтею 59 цього Кодексу.
За змістом статті 123 ГПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до яких належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу.
Однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ГПК України).
Відповідно до частини 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.
Статтею 221 ГПК України унормовано, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог. У випадку, визначеному частиною другою цієї статті, суд ухвалює додаткове рішення в порядку, передбаченому статтею 244 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.
За змістом статті 1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” визначено, що представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”).
Відповідно до статті 19 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність” видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України “Про адвокатуру та адвокатську діяльність”).
Отже, адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплату гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката у залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв (аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19).
Статтею 126 ГПК України урегульовано, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. 
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Тобто у розумінні цих норм процесуального права зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат зі складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу з власної ініціативи. Такий висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Відповідно до частин 4 статті 129 ГПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову – на відповідача, 2) у разі відмови в позові – на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Разом з тим у частині п`ятій статті 129 Господарського процесуального кодексу України визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу, та не покладати такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема, відповідно до частини п`ятої статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Отже, під час вирішення питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу суд:
1) має право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, керуючись критеріями, які визначені у частині четвертій статті 126 Господарського процесуального кодексу України (а саме: співмірність розміру витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, часом, обсягом наданих адвокатом послуг, ціною позову та (або) значенням справи для сторони), але лише за клопотанням іншої сторони;
2) з власної ініціативи або за наявності заперечення сторони може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні витрат, понесених нею на правову допомогу повністю або частково – керуючись критеріями, що визначені частинами п`ятою, сьомою та дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України (а саме: пов`язаність витрат з розглядом справи; обґрунтованість та пропорційність розміру витрат до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінка сторони під час розгляду справи щодо затягування розгляду справ; дії сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом; істотне перевищення або чи заявлення неспівмірно нижчою суми судових витрат, порівняно з попереднім (орієнтовним) розрахунком; зловживання процесуальними правами.
Сукупний аналіз норм процесуального кодексу, якими врегульовано питання критеріїв визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, дає підстави дійти висновку, що вирішення питання розподілу витрат на професійну правничу допомогу по суті (розміру суми витрат, які підлягають відшкодуванню) є обов`язком суду, зокрема, шляхом надання оцінки доказам поданим стороною із застосуванням критеріїв визначених у статті 126 та частинах п`ятою – сьомою, дев`ятою статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Такий обов`язок у кожному конкретному випадку реалізовується на засадах змагальності та рівності сторін, шляхом надання сторонам можливості надати свої міркування/заперечення. За наслідками оцінки обставин справи і наведених учасниками справи щодо цього питання обґрунтувань та дослідження поданих стороною доказів за правилами статті 86 Господарського процесуального кодексу України, суд і ухвалює рішення в цій частині.
Судом враховується, що розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю; суд не має право його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта.
Водночас, суд відзначає, що для включення всієї суми гонорару у відшкодування за рахунок відповідача відповідно до положень статті 126 ГПК України, має бути встановлено, що за цих обставин справи такі витрати були необхідними, а розмір цих витрат є розумним та виправданим.
Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені, з урахуванням не тільки того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також – чи була їх сума обґрунтованою і необхідною.
Основними критеріями визначення та розподілу судових витрат є їх дійсність, обґрунтованість, розумність і співмірність відповідно до ціни позову, з урахуванням складності та значення справи для сторін (правові висновки викладені в пункті 37 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).
Аналогічних висновків дійшов також Європейський суд з прав людини, рішення якого, відповідно до ст. 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини”, можуть бути використані судом в якості джерела права.
Відповідно до усталеної практики Верховного Суду суд, вирішуючи питання про судові витрати та своєчасність подання доказів понесених додаткових витрат на професійну правничу допомогу, повинен враховувати, що:
- не є обов`язковими для суду зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом у контексті вирішення питання про розподіл судових витрат, а тому, вирішуючи останнє, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18 та від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21);
- при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20, постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 775/9215/15ц);
- суд зобов`язаний оцінити розмір адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 у справі № 826/1216/16 та додаткова постанова Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №775/9215/15ц).
У постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 24.01.2022 № 911/2737/17 висловлено правову позицію, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу.
У постанові Об`єднаної палати Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 викладена правова позиція про те, що з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, суд може обмежити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, у рішеннях від 12.10.2006 у справі “Двойних проти України” (пункт 80), від 10.12.2009 у справі “Гімайдуліна і інших проти України” (пункти 34-36), від 23.01.2014 у справі “East/West Alliance Limited” проти України”, від 26.02.2015 у справі “Баришевський проти України” (пункт 95) зазначається, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими (необхідними), а їхній розмір - обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі “Лавентс проти Латвії” від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір (позиція викладена Верховним Судом у додаткових постановах від 20.05.2019 у справі № 916/2102/17, від 25.06.2019 у справі № 909/371/18, у постановах від 05.06.2019 у справі № 922/928/18, від 30.07.2019 у справі №911/739/15 та від 01.08.2019 у справі № 915/237/18).
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.11.2023 у справі № 914/2355/21 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспівмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
У вирішенні заяви сторони судового процесу про компенсацію понесених нею витрат на професійну правничу допомогу, суд керуючись принципами пропорційності та справедливості, закріпленими у статтях 2 та 15 Господарського процесуального кодексу України має обов`язок дослідити та оцінити додані заявником до заяви документи на предмет належності, допустимості та достовірності відображеної у них інформації. Зокрема, чи відповідають зазначені у документах дані щодо характеру та обсягу правничої допомоги, наданої адвокатом, документам, наявним у судовій справі, чи не вчиняв адвокат під час розгляду справи дій, які призвели до затягування розгляду справи, зокрема, але не виключно, чи не подавав явно необґрунтованих заяв і клопотань, чи не включено у документи інформацію щодо витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, які не підтверджені належними доказами та навпаки, якими доказами підтверджується заявлена до відшкодування сума, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги.
Подані стороною докази на підтвердження її витрат підлягають оцінці як з точки зору відповідності цих дій вимогам законодавства (вимогам статей 123, 124, 126, 129 Господарського процесуального кодексу України), так і їх спрямованості на забезпечення права сторони (на користь якої ухвалене судове рішення) на відшкодування судових витрат. Подібний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 22.02.2024 у справі № 910/9714/22.
У даній справі рішення прийнято на користь позивача, отже, він має право на відшкодування судових витрат, у тому числі витрат на професійну правничу допомогу, а позбавлення його такого права буде порушенням положень статей 16, 126, 129 ГПК України.
Оцінивши обсяг наданих адвокатом правових послуг позивачу, суд доходить до висновку, що витрати на професійну правничу допомогу у сумі 21000,00 грн доведені та підтверджені належними і допустимими доказами, не є завищеними, є співмірними і пропорційними із складністю справи та такими, що відповідають критерію реальності, необхідності та розумності їх розміру, в той же час не є надмірним тягарем для відповідача, у зв`язку з чим суд відхиляє клопотання відповідача про зменшення витрат на правову допомогу.
Як визначено ч. 1 ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 ст. 74 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно із статтею 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Приписами статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Відповідно до ч. 1 ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Суд вважає за необхідне вказати, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі “Руїз Торіха проти Іспанії” вказав, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися у світлі обставин кожної справи. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Стандарт доказування “вірогідності доказів”, який на відміну від “достатності доказів”, підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу. На суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були. Вказаної позиції дотримується Верховний Суд, зокрема у постанові від 21 серпня 2020 року у справі № 904/2357/20.
На підставі викладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості в сумі 101245,51 грн., судового збору в сумі 2422,40 грн та витрат на правову допомогу в сумі 21000,00 грн.
Керуючись ст. 2, 3, 4, 20, 46, 123, 128, 129, 236-238 Господарського процесуального кодексу України, суд
УХВАЛИВ:
1. Позов задовольнити.
2. Стягнути з фізичної особи-підприємця Іпатія Івана Васильовича ( АДРЕСА_1 , код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь приватного акціонерного товариства “Страхова компанія “Універсальна” (01133, м. Київ, бульвар Лесі Українки, 9, код ЄДРПОУ 20113829) збитки в розмірі 101245,51 грн., судовий збір в сумі 2422,40 грн та витрати на професійну правову допомогу в сумі 21000,00 грн.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом двадцяти днів з дня його проголошення до Західного апеляційного господарського суду.
Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) рішення суду або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст рішення складено та підписано 19.06.2026.

Суддя С.О.Миронюк