Номер провадження: 22-ц/813/2326/26 
Справа № 508/1052/24
Головуючий у першій інстанції Горобець В.Л.
Доповідач Драгомерецький М. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.06.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Драгомерецького М.М.,
суддів колегії Громіка Р.Д., Комлевої О.С.,
при секретарі Узун Н.Д.,

за участю представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 ,

переглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Волков Олександр Леонідович, на рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 18 березня 2025 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, -

В С Т А Н О В И В:

17 грудня 2024 року ОСОБА_3 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_1 про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_3 зазначила, що вона є матір`ю неповнолітньої ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Одеської області від 06.10.2011, актовий запис №47. Батьком дитини являється її колишній співмешканець - ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 06 травня 2014 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання їхньої доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 800 гривень щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на її користь.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2014 року рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 06 травня 2014 року змінено, зменшено розмір аліментів, та стягнуто з ОСОБА_1 аліменти на утримання їхньої доньки в твердій грошовій сумі в розмірі 450 гривень щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь позивачки.
Позивачка зазначає, що відповідач бере участь у вихованні дитини, сплачуючи мізерні кошти, яких не вистачає на покриття навіть базових потреб дитини.
З дня винесення рішення апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2014 року минуло 10 років, потреби дитини зросли в рази, так само як і ціни, натомість матеріальне становище відповідача покращилося в порівняні з 2014 роком, адже нині він має офіційну роботу та має можливість сплачувати аліменти у частці від свого доходу.
Позивачка ОСОБА_3 в судовому засіданні на своїх позовних вимогах наполягала, просила суд їх задовольнити та змінити спосіб стягуваних аліментів з ОСОБА_1 , з 450 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на 1/4 частину від усіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня набрання даного рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
Відповідач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги позивачки визнав частково та просив змінити спосіб стягуваних аліментів з нього з 450 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на 1/6 частину від усіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня набрання даного рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття, оскільки він створив нову сім`ю та має на утримані ще одну дитину, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Заборгованості по сплаті аліментів не має.
Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 18 березня 2025 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено частково.
Змінено спосіб стягуваних аліментів з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - доньки ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , з 450 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на 1/5 частину від усіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня набрання даного рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття.
В решті позовних вимог відмовлено.
Не погодившись із вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся до суду з апеляційною скаргою в якій просить скасувати рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 18 березня 2025 року та вирішити питання щодо зупинення провадження у справі до припинення перебування ОСОБА_1 в складі Збройних Сил України.
Позивачка ОСОБА_3 в судове засіданні до апеляційного суду 27 травня 2026 року не з`явилась, про розгляд справи повідомлена належним чином та завчасно, про що свідчить рекомендоване повідомлення про отримання судової повістки-повідомлення про судове засідання.
20 березня 2026 року від ОСОБА_3 надійшла заява про розгляд справи без її участі, в якій окрім того просила залишити без змін рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 18 березня 2025 року.
Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило.
Відповідно до приписів ст. 367 ЦПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів і вимог апеляційної скарги.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Крім того, Верховний Суд в постанові від 01.10.2020 по справі №361/8331/18 висловився, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Таким чином, враховуючи строки розгляду справи, баланс інтересів сторін у якнайскорішому розгляді справи, усвідомленість її учасників про розгляд справи, достатньої наявності у справі матеріалів для її розгляду та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, колегія суддів вважає можливим розглянути справу за відсутності належним чином повідомлених про дату і час судового засідання учасників справи.
05 червня 2026 року в судове засіданні для проголошення повного тексту судового рішення, учасники справи не з`явились.
Заслухавши суддю-доповідача та представника ОСОБА_1 – ОСОБА_2 , яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, та відзиві на неї, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, за наступних підстав.
У статті 2 ЦПК України вказано, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Частиною 3 ст. 51 Конституції України передбачено, що сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистостей дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
За нормами частин 1 та 2 ст. 141 СК України мати, батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Матеріалами справи встановлено, що позивачка та відповідач являються батьками ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Одеської області від 06.10.2011, актовий запис №47 (а.с. 10).
Рішенням Миколаївського районного суду Одеської області від 06 травня 2014 року (справа №508/271/14-ц) задоволено частково позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини у твердій грошовій сумі.
Стягнуто з ОСОБА_1 аліменти в твердій грошовій сумі розмірі 800 гривень щомісяця, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 .. Стягнення проводити з 18 березня 2014 року до досягнення донькою ОСОБА_6 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_5 . В решті позову відмовлено (а.с. 13-14).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2014 року (справа №508/271/14-ц) задоволено частково апеляційну скаргу ОСОБА_1 .. Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 06 травня 2014 року змінено, зменшено розмір аліментів, стягнуто з ОСОБА_1 аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 450 гривень щомісячно, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на користь ОСОБА_7 на утримання доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 . В іншій частині рішення залишено без змін.
Апеляційний суд виходив із того, що відповідач має скрутне матеріальне становище, перебуває на обліку в Миколаївське центрі зайнятості як безробітний, та на його утриманні знаходяться, жінка з якою він перебуває у шлюбних відносинах (а.с. 15-16).
Також встановлено, що відповідач є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Миколаївському районі Березівського міжрайонного управління юстиції в Одеській області від 18.11.2014 актовий запис №220 (а.с. 40).
Згідно довідки командира військової частини НОМЕР_3 від 29.10.2024 за №1576, молодший сержант ОСОБА_1 з 26 лютого 2022 року перебуває на військові службі у військовій частині НОМЕР_3 (а.с. 25).
В позовній заяві ОСОБА_3 просила суд змінити спосіб стягуваних аліментів з ОСОБА_1 з 450 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на 1/4 частину від усіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня набрання даного рішення суду законної сили і до досягнення дитиною повноліття, зазначивши, що аліменти, які стягуються з відповідача не вистачає на покриття базових потреб дитини. З моменту прийняття рішення апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2014 року минуло 10 років, потреби дитини зросли в рази, так само як і ціни, натомість матеріальне становище відповідача покращилося, на теперішній час він має офіційну роботу та має можливість сплачувати аліменти у відсотку від свого доходу.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 та змінюючи спосіб стягуваних аліментів з ОСОБА_1 з 450 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на 1/5 частину від усіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, суд першої інстанції вказав, що дитина навчається, часто хворіє і розмір стягнутих аліментів на користь позивача з відповідача не відповідає теперішнім стандартам та вимогам закону щодо забезпечення належних умов виховання, зростання дитини. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
При цьому, враховуючи що на утриманні відповідача є також ще одна дитина, яка також потребує належного виховання та зростання, а також матеріального забезпечення, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Колегія суддів апеляційного суду погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки суд перевіривши доводи позивачки та заперечення відповідача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого висновку про зміну способу стягуваних аліментів з 450 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на 1/5 частину від усіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою вимоги ст. 182 СК України, якою передбачено, що саме має врахувати суд при визначенні розміру аліментів. Також зазначено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину може бути присуджений судом в разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Тобто ОСОБА_1 не погоджується із зміненим розміром аліментів.
Щодо даних тверджень апеляційної скарги, судова колегія зазначає наступне.
Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини (частина друга статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року).
У частинах 2-3 статті 181 СК України встановлено, що за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Отже, сімейне законодавство виокремлює два способи стягнення аліментів за рішенням суду – у твердій грошовій сумі або у частці від доходу одного з батьків.
При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення (частина 1 статті 182 СК України).
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (частини 1-2 статті 182 СК України).
Відповідно до статті 192 ЦПК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
Зазначена норма наділяє можливістю платника або отримувача аліментів відповідно правом на зменшення або збільшення розміру аліментів у разі суттєвих змін майнового стану платника аліментів. Зміна розміру аліментів ініціюється зазначеними особами шляхом подання до суду відповідного позову.
Отримувати підвищений мінімальний розмір аліментів – це безумовне право, визначене законом, яке захищається в судовому порядку саме в інтересах дитини.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина 3 статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями статті 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
При розгляді позовів, заявлених із зазначених підстав, застосуванню підлягає не тільки стаття 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (стаття 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», стаття 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини», стаття 184 «Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі»).
Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05.02.2014 №6-143цс13, неодноразово підтриманою Верховним Судом, зокрема, у постановах від 30.06.2020, у справі №343/945/19, від 12.01.2022 у справі №545/3115/19, від 23.05.2022 у справі №752/26176/18 та ін.
Отже, враховуючи зміст статей 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Таким чином, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів;
Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням зміни матеріального становища платника аліментів є зміна доходів, витрат, активів тощо. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 26.10.2022 в справі №759/22898/20 (провадження №61-7913св22), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.05.2023 в справі №372/3260/20 (провадження №61-8523св22)).
В даній справі, ОСОБА_3 звертаючись до суду з позовом про зміну способу стягуваних аліментів з ОСОБА_1 з 450 грн, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку на 1/4 частину від усіх його видів заробітку (доходу), щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, в тому числі зазначила, що з моменту прийняття рішення апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2014 року про стягнення аліментів матеріальне становище відповідача покращилося, на теперішній час він має офіційну роботу та має можливість сплачувати аліменти у частці від свого доходу.
Як було встановлено матеріалами справи, ОСОБА_1 з 26 лютого 2022 року перебуває на військові службі у військовій частині НОМЕР_3 , та отримує грошове забезпечення, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що матеріальне становище відповідача з 2014 року значно покращилося.
Діюче законодавство надає позивачу право обирати спосіб стягнення аліментів на утримання дитини, а при необхідності - змінювати його. Позивачка скористалася своїм правом, визначив способом стягнення аліментів - їх присудження у частці від доходу батька. Така зміна розміру та способу стягнення аліментів, на думку колегії суддів буде відповідати інтересам дитини та засадам справедливості, добросовісності і розумності.
Таким чином, колегія суддів вважає, що з урахуванням потреб дитини, а також те, що обов`язок утримувати дітей покладається рівною мірою на матір і батька, вважає, що визначені судом аліменти в розмірі 1/5 усіх видів заробітку (доходу), дозволить зберегти баланс між потребами дитини та потребами відповідача, буде необхідним для вирішення побутових та соціальних потреб, які виникатимуть в процесі розвитку дітей, та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та достойного рівня його матеріального забезпечення.
Окрім того, в апеляційній скарзі зазначено, що суд першої інстанції безпідставно не зупинив провадження у справі на підставі п. 2 ч. 1 ст. 251 ЦПК України, так як відповідач ОСОБА_1 з 26 лютого 2022 року проходить військову службу. Щодо даних тверджень апеляційної скарги, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Дотримання розумних строків розгляду справи є одним з пріоритетних принципів судочинства. Поряд із цим існують обставини, за яких провадження може бути зупинено.
Зупинення провадження у справі – це тимчасове припинення судом вчинення процесуальних дій під час судового розгляду із визначених у законі об`єктивних підстав, які перешкоджають подальшому розгляду справи і щодо яких неможливо передбачити їх усунення.
Тобто інститут зупинення судового провадження застосовується не просто у зв`язку із виникненням підстав, передбачених процесуальним законом, а обумовлюється наявністю обставин, які створюють об`єктивні перешкоди для здійснення судового розгляду.
Зупинення провадження у справі застосовується лише за обставин, визначених процесуальним законом в інтересах виконання завдань цивільного судочинства.
Підстави обов`язкового зупинення провадження регламентовані статтею 251 ЦПК України.
Суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі перебування сторони або третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції (пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК).
Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (Volovik v. Ukraine, №15123/03, § 45).
Відповідно до вимог частин 7-9 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.
Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства.
Загальні засади регулювання сімейних відносин (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії та повинні враховуватися, зокрема, при тлумаченні норм, що містяться в актах цивільного та сімейного законодавства (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 01.03.2021 у справі №180/1735/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі №520/1185/16-ц, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.12.2022 у справі №214/7462/20).
Регулювання сімейних відносин здійснюється цим Кодексом з метою: зміцнення сім`ї як соціального інституту і як союзу конкретних осіб; утвердження почуття обов`язку перед батьками, дітьми та іншими членами сім`ї; побудови сімейних відносин на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги і підтримки; забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку.
Розумність характерна та властива як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватноправових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду від 16.06.2021 у справі №554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18.04.2022 у справі №520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08.02.2022 у справі №209/3085/20, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05.09.2022 у справі № 519/2-5034/11).
Системний аналіз статті 251 ЦПК дає підстави дійти висновку, що обов`язок суду зупинити провадження у справі має бути зумовлений об`єктивною неможливістю її розгляду, викликаний наявністю однієї із передбачених у законі обставин, які перешкоджають розгляду справи, зокрема, коли зібрані докази не дозволяють встановити та оцінити певні обставини (факти), які є предметом судового розгляду, або за ситуації, коли особа у зв`язку із відповідними об`єктивними обставинами позбавлена можливості реалізувати свої процесуальні права, визначені Конституцією України та процесуальним законодавством.
Крім того, під час застосування пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України суди мають забезпечити дотримання, зокрема, основних засад (принципів) цивільного судочинства. Правосуддя вимагає справедливого і збалансованого судового провадження, котре базується на дотриманні принципів верховенства права, диспозитивності і пропорційності, а також має відповідати стандартам Конвенції (постанову Верховного Суду від 25.03.2026 у справі №24/7569/16-ц (провадження №61-1912св26).
В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (пункт 1 статті 3 Конвенції ООН про права дитини).
Наведеною нормою права закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань, зокрема, щодо забезпечення дитині необхідний рівень життя для повного і гармонійного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку.
Принцип найкращих інтересів дитини передбачає, що при розв`язанні будь-якого спору чи вирішення питання, де зачіпаються права та інтереси дитини, необхідно спершу визначити інтереси самої дитини у цьому питанні і лиш потім ухвалювати рішення, яке буде сприяти таким інтересам та захищати їх на майбутнє.
Отже, цей принцип підлягає застосуванню і у справах про стягнення з одного з батьків на користь іншого аліментів на утримання дитини.
На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків.
На підставі Резолюції №2 про правосуддя, дружнє до дітей, що прийнята на 28-й Конференції європейських міністрів юстиції (Лансароте, 25-26 жовтня 2007 року), 17 листопада 2010 року Комітетом міністрів Ради Європи були прийняті «Керівні принципи Комітету міністрів Ради Європи щодо правосуддя, дружнього до дітей».
Керівними було визначено п`ять основних принципів: «Участь», «Найкращі інтереси дитини», «Гідність», «Захист від дискримінації» та «Верховенство права», які мають застосовуватися до кримінального, цивільного та адміністративного права під час відправлення правосуддя та на інших стадіях взаємодії дитини з будь-яким адміністративним органом влади, незалежно від її статусу або правоздатності.
За приписами керівних принципів, правосуддя, дружнє до дітей, відноситься до систем правосуддя, які гарантують повагу та ефективне здійснення прав усіх дітей на найвищому рівні і з належним урахуванням рівня зрілості та розуміння дитини, а також обставин справи.
Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (стаття 51 Конституції України).
Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного й соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
В ухвалі від 18.01.2024 у справі №683/2078/23 (провадження №61-424ск24) Верховний Суд вказав, що тривале, на невизначений час зупинення провадження у справі щодо зміни розміру аліментів на утримання дитини не відповідає правам та інтересам дітей щодо належного утримання, гарантованим як внутрішнім законодавством, так і міжнародними актами.
Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 27.05.2026 по справі №344/432/24. 
Окрім того, Верховний Суд зауважив, що конституційне право дитини на утримання, зокрема, право на стягнення аліментів, не може бути обмежене навіть в умовах надзвичайного чи воєнного стану. Конституційне право дитини на утримання має триваючий і невідкладний характер, його здійснення не може бути ефективно відновлене ex post.
По своїй суті конституційне право дитини на утримання відноситься до тих прав, для яких затримка в їх судовому захисті дорівнює «втраті» права. Тому право на утримання потребує негайного судового захисту. Превалювання процесуальної форми над матеріальним правом призводить до ілюзорності правового захисту.
Право на судовий захист є гарантією реалізації прав і свобод.
Стаття 55 Конституції України містить загальну норму, яка означає право кожного звернутися до суду, якщо його права чи свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод.
Обов`язкове зупинення провадження в справі, яка стосується конституційного права дитини на утримання, на підставі пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК України характеризується такими рисами: імперативністю (по суті суд позбавлений розсуду); невизначеність тривалості; відсутність тесту необхідності та доцільності. Як наслідок це дозволяє кваліфікувати його як форму обмеження права на доступ до правосуддя та конституційного права дитини на утримання.
Ніхто не може бути обмежений у праві на доступ до правосуддя, яке охоплює можливість особи ініціювати судовий розгляд та отримати остаточне вирішення спору.
Зупинення провадження у справі, що стосується захисту конституційного права дитини на утримання, на підставі пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК України по суті має невизначені часові рамки.
Таке зупинення має наслідком обмеження доступу до правосуддя дитини, яка не може як отримати остаточне судове рішення у спорі, так і захистити право дитини на належне утримання.
Зупинення провадження у справі на підставі пункт 2 частини 1 статті 251 ЦПК України у справі, що стосується захисту конституційного права дитини на утримання, суперечить задекларованій державою засаді охорони дитинства та є порушенням права на судовий захист, яке згідно частини другої статті 64 Конституції України не може бути обмежене навіть в умовах надзвичайного чи воєнного стану. Це пов`язано з тим, що право на судовий захист є фундаментом сучасного конституційного ладу.
Спір про стягнення аліментів стосується забезпечення належного утримання дитини і має пріоритетний, соціально значущий характер, що вимагає своєчасного судового розгляду та недопущення його безпідставного затягування. У спорах щодо утримання дітей суди повинні забезпечити право останніх на своєчасне та належне утримання, навіть за умов воєнного стану. Затягування розгляду справи шляхом зупинення провадження на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК України може призвести до порушення прав дітей на належний рівень життя.
Верховний Суд зазначив, що вирішуючи питання про наявність чи відсутність достатніх підстав для зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК, у спірних правовідносинах, що стосуються утримання дитини, суду необхідно забезпечити справедливий баланс між конкуруючими інтересами дитини, яка має право на розгляд протягом розумного строку справи, що стосується майнових прав дитини та забезпечення її належного матеріального утримання одним з батьків, та гарантіями одного з батьків, який проходить військову службу, на зупинення провадження у справі на час проходження військової служби, змагальність та диспозитивність цивільного судочинства.
Разом з тим, учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства (частини 1-2 статті 44 ЦПК). Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами (пункт 5 частини 5 статті 12 ЦПК України).
Легітимна мета зупинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини 1 статті 251 ЦПК полягає у захисті прав військовослужбовців на змагальну процедуру, які через виконання військового обов`язку об`єктивно позбавлені можливості брати активну участь у судовому процесі, захищати свої права, свободи та інтереси.
Так, апеляційним судом враховується, що відповідач ОСОБА_1 особисто отримував поштову кореспонденцію суду, за адресою свого проживання ( АДРЕСА_1 ; подавав до суду заяву про зупинення провадження у справі, відзив на позовну заяву (а.с. 23, 24-30, 36-44, 52).
Також враховується, що ОСОБА_1 був присутній в судовому засіданні 18 березня 2025 року в Миколаївському районному суді Одеської області, де надав особисті пояснення суду щодо суті спору, та вказав, що має дохід 22 000 грн – оклад військовослужбовця та частково визнає позовні вимоги (а.с. 56-58).
На переконання апеляційного суду, фактична поведінка ОСОБА_1 свідчить про відсутність об`єктивних перешкод для реалізації ним своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків при вирішення питання щодо матеріального утримання його дитини. Систематичне подання до суду процесуальних документів, їх особисте підписання, а також особиста участь в судовому засіданні в Миколаївському районному суді Одеської області, свідчать про відсутність обставин, які перешкоджають реалізації ним права на справедливий судовий розгляд.
За наявності обставин, які свідчать про можливість та фактичну участь відповідача, який проходить військову службу, у проведенні відповідних процесуальних дій, відсутні достатні підстави для зупинення провадження у справі про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, оскільки зупинення провадження у справі за даних обставин, не узгоджується із завданням цивільного судочинства на своєчасний розгляд справи, суперечить принципу верховенства права та не відповідає найкращим інтересам дитини.
Слід також звернути увагу, що розгляд справи триває з грудня 2024 року, а зупинення провадження у справі до припинення перебування відповідача ОСОБА_1 у складі Збройних Сил України або інших утворених відповідно до закону військових формувань, що переведені на воєнний стан або залучені до проведення антитерористичної операції, фактично унеможливлює розгляд справи, яка безпосередньо стосується прав та інтересів дитини, на невизначений строк, позбавляє права дитини на гідний рівень його матеріального забезпечення, що може становити порушення статей 6, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та статті 3 Конвенції про права дитини.
З огляду на викладене апеляційним судом не приймаються твердження представника Поліщука В.О. про те, що суд першої інстанції безпідставно не зупинив провадження у справі, що є підставою для скасування рішення суду.
На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, перевіривши доводи позивачки, та заперечення відповідача, дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності та надавши їм належну оцінку у відповідності до вимог ст. ст. 12, 80-89 ЦПК України, дійшов обґрунтованого та висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Доводи наведені в апеляційній скарзі суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильність застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, фактично зводяться до незгоди із мотивами судового рішення.
З урахуванням викладеного, оскільки законних підстав для скасування рішення суду першої інстанції немає, тому у відповідності до вимог п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Волков Олександр Леонідович залишити без задоволення.
Рішення Миколаївського районного суду Одеської області від 18 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено: 05 червня 2026 року.

Судді Одеського апеляційного суду: М.М. Драгомерецький 

Р.Д. Громік

О.С. Комлева