Номер провадження: 22-ц/813/479/26 
Справа № 947/16106/23
Головуючий у першій інстанції Огренич І.В.
Доповідач Карташов О. Ю.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2026 року          м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого - Карташова О.Ю.

суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.

за участю секретаря судового засідання - Рудуман А.О.

учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство «Сенс Банк»
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Одеського апеляційного суду
апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», в інтересах якого діє адвокат Байрамов Олександр Володимирович
на рішення Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2024 року
у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за ст.625 ЦКУ

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА

Короткий зміст позовних вимог

У травні 2023 року Акціонерне товариство «Cенс Банк» звернулося до суду з позовом та просило суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість в розмірі 922157,10 гривень, яка складається: сума заборгованості за ставкою 3 % річних на кредитну заборгованість у сумі – 101704,36 грн, - сума заборгованості за інфляційними витратами – 820452,74 грн.
В обґрунтування позову позивачем зазначено, що 17.12.2007 між ПАТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 490053596. На забезпечення умов кредитного договору з ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно якого остання поручається за виконання умов кредитного договору боржником власними коштами. Позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» від 12.08.2022 року було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс-Банк». Позивач свої зобов`язання за Договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачеві кредит, однак відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконує, в результаті чого утворилася заборгованість. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04.04.2012 стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором № 490053596 в розмірі 285972,51 грн та судові витрати 1700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення 120 грн. Оскільки, відповідачі взяті на себе грошові зобов`язання не виконують, а тому як наслідок, у позивача виникло право на стягнення з відповідачів 3 % річних та суму інфляційний витрат у порядку ст. 625 ЦК України станом на 23.02.2022.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2024 року у задоволенні позовних вимог Акціонерному товариству «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за ст.625 ЦКУ відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що з позовом щодо стягнення з відповідачів штрафних санкцій, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, виходячи з суми заборгованості, встановленої в 2012 році представник АТ «Сенс Банк» звернувся лише в травні 2023 року, що дає підстави вважати, що таке звернення відбулось після спливу строку позовної давності, тому суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити у зв`язку із зверненням представника АТ «Сенс Банк» поза межами строку позовної давності.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі АТ «Сенс Банк», в інтересах якого діє адвокат Байрамов О.В., просить скасувати рішення першої інстанції повністю та задовольнити позовні вимоги.
В обґрунтування апеляційної скарги, посилається на неповне з`ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків викладених в оскаржуваному рішенні обставинам справи, а також порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.

Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу

Скаржник стверджує, що з ухваленням рішення про стягнення боргу у 2012 році зобов`язання сплатити заборгованість за кредитним договором не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Відтак, кредитор має право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення до моменту виконання грошового зобов`язання.
Звертає увагу, що у період з 12 березня 2020 року по 29 червня 2023 року тривав карантин, а тому на період строку дії карантину строки позовної давності були продовжені. Крім того, у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені ст.ст. 257- 259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 ЦК України, продовжуються на строк його дії. Таким чином, загальні строки позовної давності, визначені ст. 257 ЦК України продовжуються на строк дії карантину та воєнного стану.
Стверджує, що нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснено з урахуванням дії режиму воєнного стану виключно до 23 лютого 2022 року. Після цієї дати всі нарахування кредитором припинено.

Позиція учасників справи

Сторони провадження своїм правом передбаченим положеннями ст. 360 ЦПК України не скористалися, відзив на адресу суду не надходив.
За положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
В судовому засіданні представник відповідача - адвокат Каплун Олег Борисович заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення.
Інші учасники справи до суду не з`явилися, неявка інших учасників справи, повідомлених належним чином, не перешкоджає розгляду справи.

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА

Позиція апеляційного суду

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду приходить до наступного.
Зі змісту ст. 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій (частина четверта статті 12 ЦПК України).

Застосовані норми права та мотиви, з яких виходить апеляційний суд

Судом встановлено, що 17.12.2007 року між ПАТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_1 укладено кредитний договір №490053596, згідно з яким Банк надає Позичальнику кредитні кошти в сумі 54766,34 доларів США під 10,7 % річних, дата повернення кредиту – 17.12.2014, а позичальник зобов`язаний здійснювати повернення кредиту та сплату процентів за користування ним у передбачені цим Договором строки.
На забезпечення умов кредитного договору, 17.12.2007 між ПАТ «Альфа-Банк» (правонаступник АТ «Альфа-Банк») та ОСОБА_2 було укладено договір поруки, згідно якого остання поручається за виконання умов кредитного договору боржником власними коштами, обов`язок повертати Банку кредит рівним частинами, у терміни визначені Основним договором та додатком №1 до Основного договору, але в будь-якому випадку не пізніше 17.12.2014.
12.08.2022 Позачерговими загальними зборами акціонерів АТ «Альфа-Банк» було прийнято рішення про зміну найменування банку з АТ «Альфа-Банк» на АТ «Сенс-Банк».
Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 04.04.2012 стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №490053596 в розмірі 285972,51 грн та судові витрати 1700 грн та витрати на інформаційно-технічне забезпечення 120 грн.
Згідно розрахунку заборгованості наданої АТ «СенсБанк» станом на лютий 2022 року відповідачі мають заборгованість перед позивачем - 922157,10 гривень, яка складається: сума заборгованості за ставкою 3 % річних на кредитну заборгованість у сумі – 101704,36 грн, - сума заборгованості за інфляційними витратами – 820452,74 грн за період з 18 квітня 2010 року по лютий 2022 року.
При цьому 3% річних та інфляційні втрати розраховані з суми заборгованості у розмірі 285972,51 грн, що стягнута за рішенням суду в квітні 2012 року.
Згідно єдиного державного реєстру виконавчих проваджень щодо стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 заборгованості за рішенням суду Київського районного суду м. Одеси від 04.04.2012, відкритих виконавчих проваджень немає.
ОСОБА_2 надав до суду першої інстанції відзив, в якому просив у задоволенні позовних вимог відмовити, застосувавши строки позовної давності.

Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням.

Положеннями статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, провадження № 14-10цс18, дійшла висновку, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611,625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від4 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18).

Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За приписами частин третьої і четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за невиконання грошового зобов`язання є правомірною.

Колегія суддів погоджується з таким висновком місцевого суду.

При цьому, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд помилково керувався тим, що пред`явлені позовні вимоги є акцесорними, додатковими вимогами до зобов`язання відповідача, що виникло з підстав невиконання ним Кредитного договору.
Тобто, місцевим судом помилково ототожнено грошове зобов`язання боржника, що виникло з підстав невиконання ним укладеного правочину та грошове зобов`язання, що виникає у боржника з підстав невиконання судового рішення про стягнення заборгованості за таким правочином.
Водночас, у справі, що переглядається, суд першої інстанції виснував про пропуск позивачем загального строку позовної давності щодо вимог позову та з наведеної підстави відмовив у його задоволенні.

Проте, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18) вказала, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу.

Враховуючи наведене, апеляційним судом визнаються необґрунтованими та не беруться до уваги доводи відповідача щодо задавненості пред`явлених позивачем вимог.

У справі встановлено, що судовим рішенням Київського районного суду м.Одеси від 04.04.2012 стягнуто солідарно з відповідачів на користь ПАТ «Альфа-Банк» заборгованість за кредитним договором №490053596 від 17.12.2007 в розмірі 285972,51 грн.
Отже, з метою виконання зобов`язання, яке виникло на підставі судового рішення, відповідач мав повернути позивачу кошти у гривні, а тому нарахування позивачем інфляційних втрат за невиконання боржником такого зобов`язання не суперечить вимогам закону.

Отже, переглядаючи оскаржуване судове рішення, апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
До того ж, у силу вимог ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Вимагати сплати суми боргу з урахуванням індексу інфляції, а також трьох процентів річних є правом кредитора, яким останній наділений у силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу.
Зазначений висновок наведено у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 905/600/18.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц зауважила, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення.

Як було встановлено у даній справі, позивач звернувся до суду з вимогами про стягнення 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих у зв`язку з невиконанням відповідачем судового рішення, у травні 2023 року.
Статтею 256 ЦК України унормовано, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
За приписами ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.
Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1, 5 ст. 261 ЦК України).
Аналіз змісту ст.ст. 256, 257 та 261 ЦК України в їх сукупності і взаємозв`язку дозволяє зробити висновок, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки.

Як указала Велика Палата Верховного Суду в постанові від 08 листопада 2019 року у справі № 127/15672/16-ц (провадження № 14-254цс19),невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі ст. 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову.

Таким чином, з огляду на вищенаведені правові висновки право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних мало б обмежуватися останніми трьома роками, які передували поданню такого позову.
Установлення часових меж судового захисту порушеного права забезпечує правову стабільність та сприяє усуненню правової невизначеності. Позовна давність спонукає учасників правовідносин до вчинення дій, спрямованих на захист порушених прав, у чітко визначені строки, які мають бути розумними.
За загальним правилом позовна давність триває безперервно з моменту усвідомлення учасником правовідносин порушення його права і до спливу цього строку звернення до суду.

Законодавство може визначати певні обставини, які впливають на перебіг позовної давності і змінюють порядок її обчислення. До таких обставин відноситься зупинення перебігу позовної давності та її переривання, що передбачено ст.ст. 263, 264 ЦК України.
Водночас під час дії карантину та воєнного стану законодавець застосував нову конструкцію, якою тимчасово доповнив перелік обставин, які впливають на перебіг позовної давності, а саме продовження позовної давності.

Так, постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» з 12 березня 2020 року на всій території України було встановлено карантин.
Законом України від 30 березня 2020 року № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» (далі - Закон № 540-IX) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України доповнено п. 12, відповідно до якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст. ст. 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Цей Закон набрав чинності 02 квітня 2020 року.

Відтак початок продовження строку для звернення до суду потрібно пов`язувати саме з моментом набрання чинності 02 квітня 2020 року Законом № 540-IX.
Подібний правовий висновок висловила Велика Палата Верховного Суду в постанові від 06 вересня 2023 року у справі № 910/18489/20.

Строк дії карантину неодноразово продовжувався, а відмінений він був з 24 години 00 хвилин 30 червня 2023 року відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 27 червня 2023 року № 651 «Про відміну на всій території України карантину, встановленого з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2».
Отже, під час дії карантину позовна давність була продовжена з 02 квітня 2020 року до 30 червня 2023 року.
Поряд із цим Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» було введено воєнний стан в Україні із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України. Надалі строк дії воєнного стану в Україні неодноразово продовжувався Указами Президента України, цей стан триває до теперішнього часу.
Законом України від 15 березня 2022 року № 2120-ІХ «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законодавчих актів України щодо дії норм на період дії воєнного стану» (далі - Закон № 2120-ІХ) розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 19, згідно з яким у період дії в Україні воєнного, надзвичайного стану строки, визначені статтями 257-259, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк його дії. Закон № 2102-IX набрав чинності 17 березня 2022 року.

Надалі Законом України від 08 листопада 2023 року № 3450-ІХ «Про внесення змін до ЦК України щодо вдосконалення порядку відкриття та оформлення спадщини» (далі - Закон № 3450-ІХ) п. 19 розділу «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України викладено в новій редакції, відповідно до якої у період дії воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», перебіг позовної давності, визначений цим Кодексом, зупиняється на строк дії такого стану. Закон № 3450-ІХ набрав чинності 30 січня 2024 року.

Таким чином, в умовах дії воєнного стану строк звернення до суду (позовна давність) було продовжено від початку воєнного стану до 29 січня 2024 року, а після 30 січня 2024 року перебіг такого строку зупинився, тому на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі строк звернення до суду було продовжено.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 02 липня 2025 року у справі № 903/602/24 зазначила, що у разі якщо позовна давність не спливла станом на 02 квітня 2020 року, то цей строк звернення до суду спочатку було продовжено (до 30 червня 2023 року - на строк дії карантину, а надалі до 29 січня 2024 року - на строк дії воєнного стану), а з 30 січня 2024 року перебіг строку звернення до суду зупинився на строк дії воєнного стану.

Отже, оскільки в цій справі станом на 02 квітня 2020 року позовна давність щодо визнаних судами обґрунтованими позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних не спливла, то перебіг цього строку був зупиненим і до моменту звернення позивача до суду з позовом у даній справі (внаслідок продовження на строк дії карантину та воєнного стану й подальшого зупинення його перебігу на строк дії воєнного стану).

За таких обставин є обґрунтованим звернення позивача до суду з позовними вимогами про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних, які нараховані за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року.

Разом з тим, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що 3% річних за прострочення виконання відповідачем грошового зобов`язання нараховані за період з 01 травня 2010 року по 23 лютого 2022 року, а інфляційні втрати – за період з травня 2010 року по лютий 2022 року. Тобто позивачем не обмежено здійснені ним нарахування трьома роками, починаючи з 02 квітня 2020 року, коли набрав чинності Закон № 540-IX.

Враховуючи наведене, нарахування 3% річних за період з 01 травня 2010 року по 01 квітня 2017 року у сумі 59678,15 грн та інфляційних втрат за період з травня 2010 року по березень 2017 року включно у сумі 369326,54 грн здійснено позивачем поза межами встановленого законом загального строку позовної давності з урахуванням його продовження та зупинення.
Натомість, 3% річних за період з 02 квітня 2017 року по 23 лютого 2022 року у сумі 42049,72 грн та інфляційні втрати за квітень 2017 року – лютий 2022 року в сумі 138674,86 грн нараховані позивачем у межах строку позовної давності, а тому вимоги позову у відповідній частині необхідно задовольнити.

Оскільки судом першої інстанції наведеного безпідставно враховано не було, що призвело до неправильного висновку по суті спору, оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а апеляційна скарга – частковому задоволенню.

Щодо судових витрат

Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі часткового задоволення позову – на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При подачі позову банк сплатив 13832,36 грн судового збору, при поданні апеляційної скарги ним сплачено 20748,54 грн судового збору.
З огляду на наведене, оскільки апеляційну скаргу задоволено частково, понесені позивачем судові витрати у зв`язку зі сплатою судового збору за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 34580,9 грн (13832,36 грн + 20748,54 грн) підлягають стягненню з відповідачів пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Позовні вимоги задоволено на 19,59% ( 180724,58 грн х 100% : 922157,1 грн).
Відтак, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають судові витрати у зв`язку зі сплатою судового збору за подання позову та апеляційної скарги у розмірі 6777,16 грн (34580,9 грн х 19,59% : 100%), тобто по 3388,58 грн з кожного.

Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги

Суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення (п. 2 ч. 1 ст. 374 ЦПК України). 
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.

Викладене, а також встановлені у даній справі фактичні обставини свідчать, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті спору про часткове задоволення позовних вимог.

Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 375, ст. 384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства «Сенс Банк», в інтересах якого діє адвокат Байрамов Олександр Володимирович - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду міста Одеси від 13 червня 2024 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.

Позов Акціонерного товариства «Сенс Банк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за ст.625 ЦКУ – задовольнити частково.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (ЄДРПОУ 23494714) заборгованість за ч.2 ст. 625 ЦПК України в розмірі 180724,58 гривень.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) та з ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) на користь Акціонерного товариства «Сенс Банк» (ЄДРПОУ 23494714) витрати по сплаті судового збору за подачу позову та апеляційної скарги в розмірі по 3388,58 грн з кожного.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга може бути подана протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до Верховного Суду.

Головуючий О.Ю. Карташов

Судді В.А. Коновалова

В.В. Кострицький