Справа № 175/18994/25
Провадження № 2/175/3942/25
РІШЕННЯ 
Іменем України
"09" червня 2026 р. с-ще Слобожанське

Дніпровський районний суд Дніпропетровської області в складі: 
головуючого судді Войтуха О.М.,
з участю секретаря Волошка А.А.,
учасники:
позивач: ОСОБА_1 ,
представник відповідача Корсун С.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ПрАТ «ДМЗ» про стягнення коштів, не виплачених при звільненні, -

В С Т А Н О В И В:

В провадженні Дніпровського районного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДМЗ» про стягнення коштів, не виплачених при звільненні, в якому позивачка просить зобов`язати ПрАТ «ДМЗ» здійснити перерахунок заробітної плати з 18 серпня 2025 року до дня звільнення 06 жовтня 2025 року, зобов`язати ПрАТ «ДМЗ» здійснити перерахунок вихідної допомоги та компенсації за невикористані дні відпустки, а також стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі у сумі 15 741,20 грн.(п`ятнадцять тисяч сімсот сорок одна гривня 20 коп.), суму одноразової матеріальної допомоги у розмірі 2500 грн (дві тисячі п`ятсот гривень) та середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення.
27 листопада 2025 року суд відкрив спрощене позовне провадження за позовом ОСОБА_1 до ПрАТ «ДМЗ» про стягнення коштів не виплачених при звільненні та призначив судове засідання на 22 грудня 2025 року о 15 год. 00 хв.
13 січня 2026 року до суду надійшов відзив представника відповідача ОСОБА_2 , відповідно до якого відповідач позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити у задоволенні позову.
05 лютого 2026 року надійшли додаткові пояснення представника відповідача ОСОБА_2 , в яких остання зазначає, що позивач не має право на отримання матеріальної допомоги у розмірі 2500,00 грн. згідно наказу № 311 від 10 липня 2025 року, вважає позовні вимоги такими, що не підлягає задоволенню. Також зазначає, що згідно з платіжною інструкцією № 20464 від 06 жовтня 2025 року позивачці ОСОБА_1 були виплачені належні суми звільненому працівникові суми, а саме 3 685,95 грн.
11 лютого 2026 року до суду надійшло клопотання позивача про збільшення позовних вимог, за яким ОСОБА_1 просила стягнути з ПрАТ «ДМЗ» на користь свою користь заборгованість по заробітній платі 23 475 грн 94 коп.(двадцять три тисячі чотириста сімдесят п`ять грн. 94 коп.); стягнути з ПрАТ «ДМЗ» на користь ОСОБА_1 суму одноразової матеріальної допомоги у розмірі 2500 грн. (дві тисячі п`ятсот гривень); стягнути з ПрАТ «ДМЗ» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за весь період затримки розрахунку по день ухвалення судового рішення. Ухвалою суду від 11 березня 2026 року задоволено вищезазначене клопотання позивача, розгляд справи проводиться з урахуванням збільшених позовних вимог.
Позивач в судовому засіданні зазначила, що позовні вимоги підтримує та просила задовольнити їх в повному обсязі.
Представник відповідача ОСОБА_2 в судовому засіданні просила відмовити позивачу у задоволенні позву у повному обсязі. 
Всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши надані сторонами докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що позивачка перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «ДМЗ», починаючи з 16 серпня 1989 року, що підтверджується запискою про прийом 552к від 16 серпня 1989 року.
Відповідно до Розпорядження № 75/Р від 28 лютого 2024 року про переведення на іншу роботу ОСОБА_1 була переведена з 27 лютого 2024 черговою по залізничній станції «Степ» служби експлуатації залізничного цеху з окладом згідно штатного розпису на підставі згідно з заявою від 14 лютого 2024 року.
Відповідно до п. 6 наказу №247 від 30 травня 2025 року «Про внесення змін до організаційної структури управління і штатного розпису, та скорочення чисельності працівників залізничного цеху ПрАТ «ДМЗ» встановлено з 13 червня 2025 року графік роботи з тривалістю робочого дня 1 година 00 хвилин (почато роботи – 9-00, закінчення роботи – 10-00, без перерви для відпочинку й харчування, з робочими та вихідними днями, що передбачені єдиним однозмінним однобригадним перервним графіком роботи у щомісячному наказі по підприємству «Про деякі питання організації трудових відносин на відповідний місяць», при збереженні нормальної тривалості робочого часу в розмірі 40 годин на тиждень (ст. 50 КЗпПУ), з оплатою праці пропорційно до відпрацьованого часу.
З наказом від 30 травня 2025 року №247 ОСОБА_1 була особисто ознайомлена під підпис 11 червня 2025 року, що підтверджується її власноручним підписом.
Відповідно до Розпорядження №600/р від 22 липня 2025 року «Про попередження ОСОБА_1 про скорочення штату» начальнику залізничного цеху було доручено попередити ОСОБА_1 шляхом ознайомлення з цим розпорядженням, про те, що вона буде звільнена 06 жовтня 2025 року або не раніше ніж через два місяці з дати ознайомлення з цим розпорядженням, за скороченням штату. З зазначеним розпорядженням ОСОБА_1 ознайомлена 04 серпня 2025 року, про що свідчить її власноручний підпис на Розпорядженні № 600/Р від 22 липня 2025 року.
Відповідно до наказів т.в.о генерального директора ПРАТ «ДМЗ» №328 від 28 липня 2025 року, № 377 від 25 серпня 2025 року, № 425 від 29 вересня 2025 року у період серпень – жовтень 2025 року встановлено єдиний однозмінний однобригадний перервний графік роботи з чотирма робочими днями на тиждень понеділок, вівторок, середа, четвер; з вихідними днями: п`ятниця, субота, неділя. З графіком роботи ОСОБА_1 , який передбачає чотири робочих дня на тиждень з тривалістю робочого дня 1 година 00 хвилин, ОСОБА_1 ознайомлена, що підтверджується її підписом на повідомленні про зміну істотних умов праці.
Згідно з розпорядженням по залізничному цеху від 14 серпня 2025 року №33/272 «Про встановлення простою черговій по залізничній станції «Степ» з 18 серпня 2025 року позивачці було встановлено простій без зміни режиму та графіку роботи, що були встановлені наказом по підприємству від 30 травня 25 року № 247, з оплатою 2/3 від встановленого тарифу. Нарахування заробітної плати за період до встановлення простою виконувалось відповідно до встановленого графіку роботи та тарифної ставки встановленого розряду, а з моменту встановленого простою - з оплатою 2/3 від тарифної ставки встановленого розряду з урахуванням встановленого працівниці графіку роботи.
З розпорядженням № 33/272 від 14 серпня 2025 року Позивачка ознайомлена, про що свідчить її особистий підпис на розпорядженні. 
Відповідно до витягу з протоколу №10 від 29 вересня 2025 року рішенням засідання цехового комітету профспілки залізничного цеху від 29 вересня 2025 надано згоду на звільнення ОСОБА_1 на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.
Згідно з розпорядженням № 743/Р від 06 жовтня 2025 року чергову по залізничній станції «Степ» південного району служби експлуатації залізничного цеху ОСОБА_1 звільнено 06 жовтня 2025 року у зв`язку зі скороченням штату, п. 1 ст. 40 КЗпП України, з виплатою одноразової вихідної допомоги. Копію зазначеного розпорядження позивачка отримала 06 жовтня 2025 року, про що свідчить її підпис на зазначеному розпорядженні та долучення його до позовної заяви самою Позивачкою.
На виконання зазначених вимог законодавства ПрАТ «ДМЗ» 06 жовтня 2025 року була вручена Позивачці копія розпорядження № 743/Р від 06 жовтня 2025 року «Про звільнення ОСОБА_1 у зв`язку зі скороченням штату».
У день звільнення ОСОБА_1 з підприємства 06 жовтня 2025 року їй були нарахована заробітна плата за такими видами виплат (до утримання податків):
- оплата простою в розмірі 113,64 грн.;
- компенсація 8 (восьми) днів невикористаної відпустки в розмірі 3 396,48 грн.;
- вихідна допомога при звільненні в розмірі 1 (одного) середнього місячного заробітку у розмірі 1 322,43 грн.;
всього: 4 832,55 грн., що підтверджується розрахунковою відомістю Позивачки за жовтень 2025 року.
Відповідно до платіжної інструкції № 20464 від 06 жовтня 2025 року з урахуванням утриманих податків сума виплати склала 3 685,95 грн.
Згідно п.2 ст. 3 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» у період дії воєнного стану повідомлення працівника про зміну істотних умов праці та зміну умов оплати праці, передбачених частиною третьою статті 32 та статтею 103 Кодексу законів про працю України, здійснюється не пізніш як до запровадження таких умов.
Стаття 47 КЗпП України передбачає, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.
Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.
Згідно зі ст. 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами.
За статтею 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого  працівникові розряду (окладу).
Відповідно до п. 7 Порядку № 100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки.
Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до ст. 24 Закону України «Про відпустки» в разі звільнення працівника йому підлягає виплаті грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. 
Згідно зі ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

1.Щодо нарахування заробітної плати за період простою за період з 18 серпня 2025 року по 06 жовтня 2025 року (день звільнення позивача)

Позивач вважає, що відповідач необґрунтовано здійснив оплату за час простою з розрахунку 2/3 встановленого тарифу (окладу) з урахуванням встановленого графіку роботи, який передбачав чотири робочих дня на тиждень з тривалістю робочого дня 1 година 00 хвилин. Вважає, що оплата простою повинна здійснюватися з розрахунку 2/3 встановленого тарифу (окладу) без урахування встановленого графіку роботи.
Відповідач у відзиві зазначив, що згідно з розпорядженням №33/272 від 14 серпня 2025 року простій ОСОБА_1 оплачувався з розрахунку 2/3 встановленого тарифу (окладу) з урахуванням встановленого графіку роботи. Враховуючи, що ОСОБА_1 за професією встановлено оклад, то відповідно для розрахунку годинної тарифної ставки оклад щомісячно ділиться на відповідну норму робочого часу місяця та множився на кількість годин простою з урахуванням встановленого графіку роботи. 
Враховуючи той факт, що позивачка не оскаржувала наказ №247 від 30 травня 2025 року та розпорядження №33/272 від 14 серпня 2025 року, зазначені наказ та розпорядження не скасовані, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення невиплаченої заробітної плати у розмірі 10343, грн. за період простою з 18 серпня 2025 року по 06 жовтня 2025 року (день звільнення). 
Суд вважає, що розрахунок оплати простою обгрунтовано здійснено відповідачем відповідно до вимог ст.34, ст.113 КЗпП України з урахуванням графіку роботи позивача, встановленого наказом №247 від 30 травня 2025 року та розпорядженням №33/272 від 14 серпня 2025 року.

2.Щодо стягнення одноразової вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України

Позивач вважає, що для нарахування одноразової вихідної допомоги двома останніми календарними місяцями роботи повинні бути квітень та травень 2025 року, оскільки з 17 червня по 01 серпня позивач була у відпустці, у серпні було відпрацьовано лише 8 днів по 1 годині, а з 18 серпня до дня звільнення позивачу було встановлено простій. Отже сума вихідної допомоги (розрахункові місяці – квітень та травень 2025 року) повинна становити 14391,67 грн. Розмір невиплаченої вихідної допомоги складає 13069,24 грн. з розрахунку: 14391,67 грн. - 1 322,43 грн (сума фактично виплаченої вихідної допомоги) = 13069,24 грн.
Відповідач у відзиві зазначив, що середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Останніми двома місяцями для нарахування одноразової вихідної допомоги вважає серпень та вересень 2025 року. З урахуванням вищезазначеного, сума вихідної допомоги складає 1 322,43 грн. 
Суд вважає позовні вимоги в частині стягнення одноразової вихідної допомоги у зв`язку зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України у розмірі 13069,24 грн. такими, що підлягають задоволенню, з огляду на наступне. 
Відповідно до п. 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до абзацу 7 пункту 2 Порядку №100 час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. З розрахункового періоду також виключається час, за який відсутні дані про нараховану заробітну плату працівника внаслідок проведення бойових дій під час дії воєнного стану.
Відповідно до п. 4 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці та для нарахування матеріальної (грошової) допомоги, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю.
Суд звертає увагу, що оплата простою та період простою не беруть участі в обчисленні середньоденної (годинної) заробітної плати за останні два місяці роботи, оскільки не є оплатою за фактично відпрацьований час та не є фактично відпрацьованим часом відповідно.
З огляду на вищезазначене, суд вважає обгрунтованим розрахунок позивача щодо розміру невиплаченої одноразової вихідної допомоги у сумі 13069,24 грн. (розрахункові місяці – квітень та травень 2025 року).

3.Щодо розрахунку нарахування компенсації за невикористані дні відпустки

Положеннями частини першої статті 83 КЗпП України передбачено обов`язок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки.
Позивач вважає, що при розрахунку середньої заробітної плати для компенсації за невикористані 8 днів відпустки відповідач невірно визначив кількість календарних днів у серпні 2025 року. Позивач вважає, що число календарних днів повинно становити 17 днів замість 23 днів, оскільки з 18 серпня 2025 року і до дня звільнення позивачу було встановлено простій. Відповідно до розрахунку позивача сума компенсації за 8 днів відпустки повинна складати 3 460,00 грн замість 3396,48 грн, що була виплачена відповідачем в день звільнення позивача. Таким чином сума невиплаченої компенсації за 8 днів відпустки складає 63,50 грн.
Відповідач у відзиві зазначив, що кількість календарних днів у серпні 2025 року була розрахована відповідно до п.7 Порядку №100, а отже сума компенсації за 8 днів відпустки повинна складати 3396,48 грн.
Суд вважає позовні вимоги в частині стягнення суми невиплаченої компенсації за 8 днів відпустки у розмірі 63,50 грн. такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідачем при нарахуванні компенсації були не враховані приписи абзацу 7 пункту 2 Порядку №100, в якому зазначено, що час, протягом якого працівник згідно із законодавством не працював і за ним не зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду.
З огляду на вищезазначене, суд вважає обгрунтованим розрахунок позивача щодо суми невиплаченої компенсації за невикористані 8 днів відпустки у розмірі 63,50 грн.

4.Щодо стягнення одноразової матеріальної допомоги у розмірі 2500, грн. 

Позивач вважає, що відповідачем безпідставно була невиплачена позивачу одноразова матеріальна допомога у розмірі 2500,00 грн, виплата якої була передбачена наказом №311 від 10 липня 2025 року. Оскільки іншим працівникам допомога була виплачена, а позивачу ні, позивач вбачає у цьому ознаки дискримінації як працівника та людини.
Відповідач у відзиві зазначив, що згідно з наказом №311 від 10 липня 2025 року одноразова матеріальна допомога у розмірі 2500 грн. виплачувалась працівникам облікового складу підприємства станом на 18 липня 2025 року згідно додатку до цього наказу за винятком працівників …яким у зв`язку з відсутністю можливості забезпечити повну зайнятість було встановлено неповний робочий час, було встановлено простій (окрім працівників прокатного цеху №2), які потрапили під скорочення штату, і які станом на 18 липня 2025 року не звільнені з підприємства у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або знаходженням у відпустці.
Враховуючи, що позивачу було встановлено неповний робочий час і вона потрапила під скорочення штату, відповідач вважає, що позивач не мала права на отримання матеріальної допомоги згідно наказу №311 від 10 липня 2025 року.
Суд вважає позовні вимоги в частині стягнення одноразової матеріальної допомоги у розмірі 2500,00 грн такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. 
Згідно Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Міністерства статистики України від 11 грудня 1995 р. N 323, разова матеріальна допомога не належить до фонду оплати праці, не передбачена актами чинного законодавства і може провадитись понад встановлені зазначеними актами норми, а тому не є обов`язковою для нарахування всім без винятку працівникам.
З огляду на те, що виплата вищезазначеної одноразової матеріальної допомоги безпосередньо не передбачена колективним договором ПРАТ «ДМЗ», відповідач мав право прийняти рішення про надання одноразової матеріальної допомоги окремим працівникам підприємства та не виплачувати її всім працівникам підприємства, зокрема позивачу.

5.Щодо стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку по день ухвалення рішення

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.
Позивач у зв`язку з непроведенням із ним повного розрахунку в день звільнення набув право на стягнення з колишнього роботодавця сум, передбачених статтею 117 КЗпП України.
З урахуванням позовних вимог про період обрахунку середнього заробітку стягнення цієї суми за час затримки розрахунку при звільненні підлягає обмеженню максимальним періодом його нарахування шістьма місяцями.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови в справі № 761/9584/15-ц зробила висновок, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата сформулювала нові змістові критерії, які суд має враховувати під час вирішення питання про зменшення розміру відшкодування (пункт 91 постанови):
- розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором;
- період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум;
- імовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника;
- інші обставини справи, встановлені судом, зокрема дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність імовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
- ці критерії спрямовані на досягнення справедливого балансу між інтересами працівника, який має право на компенсацію, та інтересами роботодавця, аби відповідальність не була надмірною.
Зі змісту частини першої статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX вбачається, що законодавець установив максимальну межу періоду, за який нараховується компенсація за затримку розрахунку. Очевидною метою такого законодавчого втручання є забезпечення правової визначеності та запобігання ситуаціям, за яких розмір відповідальності роботодавця міг досягати надмірних значень, що не відповідало б принципу пропорційності. Тобто законодавець врегулював критерій «період затримки (прострочення)», установивши для нього граничну межу.
Водночас установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності під час визначення остаточного розміру стягнення.
Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливої неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин.
Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою Верховного Суду. Суд під час вирішення подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу.
Статтю 117 КЗпП України потрібно тлумачити у взаємозв`язку із загальними принципами цивільно-правової відповідальності.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року в справі № 489/6074/23 сформульовано загальний правовий висновок про застосування статті 117 КЗпП України в редакції Закону № 2352-IX, зазначено, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. Під час здійснення такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду в постанову від 26 червня 2019 року в справі № 761/9584/15-ц для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.
У постанові Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 607/2071/17 зазначено, що середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України "Про оплату праці" і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100.
Згідно з Порядком № 100 середня заробітна плата за час вимушеного прогулу й в усіх інших випадках (крім оплати відпусток, призначення пенсії, відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я) обчислюється виходячи з виплати за останні два місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, або за фактично відпрацьований час, якщо працівник пропрацював менше двох місяців (якщо ж він протягом останніх місяців не працював - виходячи з виплат за попередні два місяці роботи).
Відповідно до пункту 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.
З наданої відповідачем довідки про заробітну плату від 13 січня 2026 року №160/08 вбачається, що за період серпень-вересень 2025 року середньоденна заробітна плата позивача становить 77,79 грн.
Враховуючи розмір одноденного середнього заробітку та кількість робочих днів за шість місяців, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 10 423,86 грн. (77,79 х 134 робочих дні ).
Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню.
Також на підставі ст.141 ЦПК України у зв`язку із частковим задоволенням позовних вимог на 50% (пропорційно до задоволеної частки та у зв`язку з тим, що позивача звільнено від сплати судового збору) з відповідача на користь державного бюджету слід стягнути 665,60 грн. судового збору.
Керуючись статтями 2, 49, 77, 76, 80, 141 ЦПК України; ст. 32,34,43,47,83, 107,113,117 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про відпустки», суд -

В И Р І Ш И В:

 
Позов ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» на користь ОСОБА_1 невиплачену суму одноразової вихідної допомоги у розмірі 13069,24 грн. та невиплачену компенсацію за невикористані дні відпустки у розмірі 63,50 грн.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з роботи в сумі 10 423,86  грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовити.
Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Дніпровський металургійний завод» на користь держави судовий збір у розмірі 665,60 грн.
Позивач – ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНКОПП НОМЕР_1 , адреса реєстрації: АДРЕСА_1 .
Відповідач - Приватне акціонерне товариство «Дніпровський металургійний завод», ЄДРПОУ 05393056, адреса 49064, м.Дніпро, вул. Маяковського, буд.3.
Рішення суду може бути оскаржене безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги усіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя О. М. Войтух