ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2026 року 	Луцьк	Справа № 140/1681/26 	

Волинський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого-судді Андрусенко О. О.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності щодо не звільнення з військової служби позивача на підставі частини дванадцятої, підпункту г пункту 2 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2262-ХІІ (далі – Закон №2262-ХІІ), згідно поданого рапорту від 05.12.2025, зареєстрованого за номером 10324 від 16.12.2025; зобов`язання невідкладно розглянути рапорт позивача від 05.12.2025 щодо звільнення його зі служби в запас на підставі частини дванадцятої, підпункту г, пункту 2 статті 26 Закону №2262-ХІІ у зв`язку із перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці та прийняти рішення про виключення зі списків Військової частини НОМЕР_1 старшого сержанта ОСОБА_1 в запас на підставі частини дванадцятої, підпункту г пункту 2 статті 26 Закону №2262-ХІІ з урахуванням висновків суду.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що старший сержант ОСОБА_1 з 23.11.2022 проходить військову службу за мобілізацією. 05.12.2025 позивач подав рапорт про звільнення з військової служби на підставі частини дванадцятої, підпункту «г» пункту 2 статті 26 Закону №2262-ХІІ у зв`язку з перебуванням на його утриманні трьох дітей віком до 18 років. Рапорт зареєстровано у Військовій частині НОМЕР_1 за №10324 від 16.12.2025. На підтвердження наявності підстав для звільнення позивачем подано належні документи, зокрема свідоцтва про народження дітей, свідоцтво про шлюб, договір між батьками щодо визначення місця проживання дітей та виконання батьківських обов`язків, витяги з реєстрів, а також інформацію з Єдиного реєстру боржників, яка підтверджує відсутність заборгованості зі сплати аліментів. Крім того, позивач повторно подавав рапорти через застосунок «Армія+» 06.01.2026 та 25.01.2026, однак вони були відхилені без належного вирішення питання по суті. У відповіді на адвокатський запит від 18.12.2025 №14983 командування військової частини підтвердило реєстрацію рапорту та наявність у позивача підстав для звільнення, однак послалося на необхідність подання рапорту «по команді» безпосередньому командиру.
Позивач зазначає, що командування Військової частини НОМЕР_1 зобов`язане розглянути рапорт військовослужбовця, надати вмотивоване рішення та у разі підтвердження підстав прийняти рішення про звільнення з військової служби, при цьому непогодження рапорту безпосереднім командиром не перешкоджає його подальшому розгляду уповноваженою посадовою особою та прийняттю рішення по суті. Позивач вважає, що ним подано всі необхідні документи для звільнення з військової служби за сімейними обставинами, однак відповідач, попри наявність підтверджених законом підстав, не прийняв рішення за поданими рапортами, не надав належної мотивованої відмови та допустив протиправну бездіяльність щодо вирішення питання про звільнення позивача з військової служби.
Вважаючи протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не здійснення розгляду його рапорту на звільнення з військової служби, ОСОБА_1 звернувся з даним позовом до суду.
Ухвалою судді Волинського окружного адміністративного суду від 16.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
В поданому до суду відзиві на позовну заяву представник Військової частини НОМЕР_1 зазначив, що позивач з рапортом про звільнення до свого безпосереднього командира не звертався, чим порушив порядок подачі рапорту на звільненні відповідно до вимог пункту 233 Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі – Положення №1153/2008) та вимоги Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим Наказом Міністерства оборони України 06.08.2024 №531, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.08.2024 за №1214/42559. Крім того, позивачу було роз`яснено, що за змістом рапорту про звільнення з військової служби та доданих до рапорту документів вбачається наявність підстав для звільнення з військової служби, а також повідомлено, що з метою врегулювання питання звільнення з військової йому необхідно звернутися рапортом по команді у відповідності до вимог пункту 233 Положення №1153/2008, отже твердження, позивача про не розгляд рапорту без будь-якого обґрунтування відмови щодо його звільнення не відповідає дійсності. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У відповіді на відзив представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, та просила їх задовольнити.
Дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити повністю з таких мотивів та підстав.
Судом встановлено, що з 23.11.2022 ОСОБА_1 проходить військову службу по мобілізації у військовій частині НОМЕР_1 , що підтверджується записами військового квитка серії НОМЕР_2 .
05.12.2025 ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його старшого сержанта старшого водія розвідувального взводу НОМЕР_3 механізованого батальйону 4-ї важкої механізованої бригади з військової служби у запас відповідно до частини дванадцятої, підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2262-ХІІ, у зв`язку із перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
До рапорту ОСОБА_1 було додано належно засвідчені копії паспорта громадянина України ОСОБА_1 , серії НОМЕР_4 ; картки платника податків ОСОБА_1 ; витяг з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 ; свідоцтва про шлюб, серії НОМЕР_5 ; свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_6 ; витяг з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 ; свідоцтва про народження ОСОБА_1 серії НОМЕР_7 ; витяг з реєстру територіальної громади ОСОБА_1 ; свідоцтва про народження ОСОБА_2 серії НОМЕР_8 ; витяг з реєстру територіальної громади ОСОБА_2 ; витяг з ДРАЦСГ про державну реєстрацію народження відповідно до ст.126, 133, 135 СКУ від 14.11.2025; договір між батьками про визначення місця проживання дітей, здійснення батьківських прав, виконання обов`язків та сплати аліментів від 28.11.2025, інформація з Єдиного реєстру боржників (розділ заборгованість по аліментах), відомості про зареєстрованих у житловому приміщені осіб від 01.12.2025 №103. 
Не є спірною та обставина, що рапорт позивача зареєстрована у Військовій частині 16.12.2025 за № НОМЕР_9 , однак доказів здійснення Військовою частиною НОМЕР_1 розгляду вказаного рапорту, матеріали справи не містять.
Крім того, через застосунок «Армія+» ОСОБА_1 подано рапорт за вказаною вище підставою 06.01.2026, ID рапорта – р2358388, дата реєстрації 12.01.2026, номер СЕДО №1096/р. Вказаний рапорт відхилено, причина відхилення – вийшов термін опрацювання. 
Повторно через застосунок «Армія+» позивачем подано рапорт 25.01.2026, ID рапорта – р2488212, дата реєстрації 31.01.2026р номер СЕДО №2462/р. Вказаний рапорт також відхилено без будь-якого обгрунтування причини відхилення. 
Листом від 18.12.2025 №14983, у відповідь на адвокатський запит від 05.12.2025 вих. №05-12/25-4, Військова частина НОМЕР_1 повідомила, що рапорт ОСОБА_1 зареєстрований у Військовій частині НОМЕР_1 за №10324 від 16.12.2025, однак рапорт не підлягає задоволенню, оскільки чітко врегульовано порядок військовослужбовців з питань звільнення з військової служби. За змістом рапорту про звільнення з військової служби ОСОБА_1 та доданих до рапорту документів вбачається наявність підстав для звільнення з військової служби. З метою врегулювання питання звільнення з військової служби старшому сержанту ОСОБА_1 необхідно звернутися з рапортом по команді у відповідності до вимог Положення №233.
При вирішенні спору суд керується такими нормативно-правовими актами.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтею 65 Основного Закону України установлено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом № 2232-XII, за частиною першою статті 1 якого передбачено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Частиною шостою статті 2 Закону № 2232-XII визначені види військової служби, а саме: строкова військова служба; військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період; військова служба за контрактом осіб рядового складу; військова служба за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військова служба (навчання) курсантів вищих військових навчальних закладів, а також вищих навчальних закладів, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - вищі військові навчальні заклади та військові навчальні підрозділи вищих навчальних закладів); військова служба за контрактом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб офіцерського складу; військова служба за призовом осіб із числа резервістів в особливий період.
Правовою основою військового обов`язку і військової служби є Конституція України, цей Закон, Закон України «Про оборону України», «;Про Збройні Сили України», «;Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», інші закони України, а також прийняті відповідно до них укази Президента України та інші нормативно-правові акти щодо забезпечення обороноздатності держави, виконання військового обов`язку, проходження військової служби, служби у військовому резерві та статусу військовослужбовців, а також міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 3 Закону № 2232-XII).
Згідно з частиною п`ятою статті 1 Закону № 2232-XII установлено, що від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Підстави звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону № 2232-XII, зокрема підпунктом «г» пункту 2 частини четвертої цієї статті встановлює, що військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби на підставах: під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).
Абзацом 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2232-XII передбачено, що під час дії воєнного стану військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин на таких підставах: перебування на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці.
Поряд з цим, за приписами частини сьомої статті 26 Закону № 2232-XII, звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до абзацу 1 пункту 12 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України №1153/2008 від 10.12.2008 (далі – Положення №1153/2008), встановлення, зміна або припинення правових відносин військовослужбовців, які проходять військову службу за контрактом та за призовом осіб офіцерського складу (зокрема, присвоєння та позбавлення військового звання, пониження та поновлення у військовому званні, призначення на посади та звільнення з посад, переміщення по службі, звільнення з військової служби, залишення на військовій службі понад граничний вік перебування на військовій службі, направлення за кордон, укладення та припинення (розірвання) контракту, продовження його строку, призупинення контракту та військової служби тощо) оформлюється письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких встановлюються Міністерством оборони України.
За змістом пункту 229 Положення №1153/2008 за наявності підстав, передбачених статтею 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", військовослужбовець може бути звільнений з військової служби під час досудового розслідування або судового провадження, якщо до нього не застосовано заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді затримання особи або запобіжних заходів у вигляді домашнього арешту чи тримання під вартою, з одночасним повідомленням про звільнення відповідних органів досудового розслідування чи суду.
Згідно із пунктом 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Відповідно до пункту 234 Положення №1153/2008 перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби.
За змістом абзацу 4 пункту 241 Положення №1153/2008 накази про звільнення військовослужбовців з військової служби оголошуються командирами (начальниками) військових частин.
Згідно із пунктом 242 Положення №1153/2008 після надходження до військової частини письмового повідомлення про звільнення військовослужбовця з військової служби або після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки за вибраним місцем проживання. Особи, звільнені з військової служби, зобов`язані у п`ятиденний строк прибути до районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік. У разі звільнення з військової служби на військовослужбовця оформлюється службова характеристика, в якій відповідний командир (начальник) визначає посаду для проходження служби у військовому резерві Збройних Сил України. Зазначена характеристика додається до особової справи військовослужбовця. Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
Пунктом 12.1 розділу XII Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція №170), передбачено, що звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється посадовими особами, визначеними пунктом 225 Положення.
Відповідно до пункту 12.11 розділу XII Інструкції №170 перелік документів, що подаються з Поданням до звільнення військовослужбовця з військової служби, зазначено у додатку 19 до Інструкції.
Відповідно до статей 14, 31, 66 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, затвердженого Законом України № 548-XIV від 24.03.1999, із службових та особистих питань військовослужбовець повинен звертатися до свого безпосереднього начальника, а якщо він не може їх вирішити - до наступного прямого начальника.
Начальники, яким військовослужбовці підпорядковані за службою, у тому числі і тимчасово, є прямими начальниками для цих військовослужбовців. Найближчий до підлеглого прямий начальник є безпосереднім начальником.
Командир бригади (полку, корабля 1 і 2 рангу, окремого батальйону) в мирний і воєнний час відповідає за бойову та мобілізаційну готовність, укомплектованість особовим складом, успішне виконання бригадою (полком, кораблем 1 і 2 рангу, окремим батальйоном) бойових завдань; бойову підготовку, виховання, військову дисципліну, морально-психологічний стан, збереження життя і зміцнення здоров`я особового складу; внутрішній порядок; стан і збереження зброї, боєприпасів, бойової та іншої техніки, пального та інших матеріальних засобів; стан фінансового господарства; всебічне забезпечення бригади, стан пожежної та екологічної безпеки. Командир бригади є прямим начальником усього особового складу полку.
Механізм оформлення, подання, реєстрації, розгляду, прийняття та повідомлення рішення за результатами розгляду рапортів військовослужбовців у Міністерстві оборони України (далі - Міноборони), Збройних Силах України (далі - Збройні Сили) та Державній спеціальній службі транспорту, визначений Порядком організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженим наказом Міністерства оборони України 06.08.2024 №531, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 07.08.2024 за № 1214/42559 (далі - Порядок № 531).
Згідно пунктів 1-3 розділу ІІ Порядку № 531 рапорти подаються в усній та письмовій (паперовій або електронній) формах. Військовослужбовець має право усно рапортувати за допомогою технічних засобів комунікації. Усні рапорти розглядаються негайно, але не пізніше ніж у строки, для розгляду рапортів у паперовій формі, визначені пунктом 9 розділу III цього Порядку. Відповідь на усний рапорт надається усно.
За змістом пунктів 1 - 6, 8, 9 розділу ІІІ Порядку №531 у паперовому рапорті військовослужбовець вказує: найменування посади командира (начальника), якому адресується рапорт; заголовок «Рапорт»; суть порушеного питання; перелік доданих до рапорту документів або їх копій (за потреби); найменування займаної посади; військове звання, власне ім`я та прізвище; дату; особистий підпис.
Командири (начальники) надають відповідь на паперовий рапорт військовослужбовця шляхом накладення резолюції.
Резолюція повинна містити відомості, визначені у додатку 1до цього Порядку.
Непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту. Особливості розгляду рапортів, поданих в електронній формі, врегульовано розділом IV цього Порядку.
Відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Якщо для прийняття рішення по суті рапорту недостатньо наданих військовослужбовцем інформації або документів, безпосередній або прямий командир (начальник) військовослужбовця, уповноважений приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, може не погодити рапорт, зазначивши вичерпний перелік підстав та документів (копій документів), які необхідно додати до рапорту для вирішення його по суті.
Командиру (начальнику), уповноваженому приймати рішення стосовно порушеного у рапорті питання, забороняється відмовляти у задоволенні рапорту у разі, якщо до рапорту не додано документів, які є або повинні бути в розпорядженні відповідного командира (начальника).
Усі рапорти, які потребують розгляду (прийняття рішення) командиром військової частини, попередньо обов`язково реєструються службою діловодства.
Часом подання паперового рапорту є дата передачі рапорту на погодження безпосередньому командиру (начальнику) військовослужбовця, а у разі відмови в розгляді рапорту безпосереднім командиром (начальником) - дата передачі рапорту прямому командиру (начальнику), з урахуванням вимог пункту 1 цього розділу.
У разі направлення рапорту засобами поштового зв`язку часом подання рапорту є дата надходження рапорту до поштового відділення за місцем знаходження відповідного підрозділу.
Зі змісту матеріалів справи слідує, що 05.12.2025 ОСОБА_1 звернувся до командира Військової частини НОМЕР_1 із рапортом, в якому просив клопотати перед вищим командуванням про звільнення його, старшого сержанта, старшого водія розвідувального взводу НОМЕР_3 механізованого батальйону 4-ї важкої механізованої бригади, з військової служби у запас відповідно до частини дванадцятої, підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2262-ХІІ, у зв`язку із перебуванням на утриманні трьох і більше дітей віком до 18 років, та надав належні документи, які підтверджують наявність передбачених законом підстав для такого звільнення.
Суд зазначає, що сам відповідач у листі від 18.12.2025 №14983 фактично визнав наявність у ОСОБА_1 підстав для звільнення з військової служби відповідно до підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону №2232-XII.
Крім того, не є спірною та обставина, що рапорт позивача був зареєстрований у Військовій частині НОМЕР_1 16.12.2025 за №10324.
Разом з тим, Військова частина НОМЕР_1 , посилаючись виключно на недотримання позивачем порядку подання рапорту «по команді», не прийняла рішення по суті поданого рапорту, не надала вмотивованої відмови у його задоволенні та фактично ухилилась від реалізації покладених на неї повноважень.
Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що рапорт не підлягав розгляду у зв`язку з його поданням не через безпосереднього командира, оскільки такі доводи суперечать положенням Порядку №531.
Так, відповідно до пункту 3 розділу ІІІ Порядку №531 непогодження рапорту безпосереднім та/або прямими командирами (начальниками) не перешкоджає подальшому руху рапорту для його розгляду командиром (начальником) або іншою посадовою особою, яка уповноважена приймати рішення стосовно порушеного в рапорті питання, та прийняття рішення по суті рапорту.
Пунктом 4 розділу ІІІ Порядку №531 передбачено, що відмова у задоволенні рапорту має бути вмотивованою.
Матеріали справи не містять доказів прийняття відповідачем будь-якого рішення по суті рапорту позивача, а також доказів надання останньому належної мотивованої відмови у звільненні з військової служби.
Натомість рапорти позивача, подані через електронний сервіс «Армія+», були відхилені без вирішення питання по суті, а один із них - із формальної підстави «вийшов термін опрацювання», що не може вважатися належним способом реалізації суб`єктом владних повноважень своїх обов`язків щодо розгляду звернення військовослужбовця.
Суд зазначає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти добросовісно, розсудливо, пропорційно та у спосіб, визначений законом. Формальне посилання відповідача на недотримання порядку подання рапорту за наявності зареєстрованого рапорту та всіх необхідних документів свідчить про допущення протиправної бездіяльності.
Суд зауважує, що подання рапорту «по команді» означає направлення його в порядку підпорядкування безпосередньому командиру, який після розгляду передає рапорт далі своєму безпосередньому командиру з відповідним клопотанням або мотивованими зауваженнями. При цьому рапорт має бути доведений до посадової особи, уповноваженої вирішувати питання по суті, зокрема щодо звільнення військовослужбовця з військової служби.
Разом з тим, саме по собі недотримання внутрішнього порядку проходження рапорту не може бути самостійною та достатньою підставою для його фактичного нерозгляду, якщо такий рапорт був отриманий та зареєстрований військовою частиною, а до нього додані всі необхідні документи для прийняття рішення.
За результатами розгляду рапорту військовослужбовця про звільнення з військової служби посадові особи, які мають право на звільнення з військової служби, зобов`язані прийняти одне з рішень: видати наказ по особовому складу про звільнення військовослужбовця або надати належним чином вмотивовану відмову у задоволенні рапорту.
Суд зазначає, що розглянутим вважається рапорт, за результатами якого прийнято відповідне рішення та доведено його зміст до військовослужбовця у встановленому порядку.
Праву військовослужбовця на звернення до командування з рапортом щодо вирішення службового чи особистого питання кореспондує обов`язок відповідного командира належним чином розглянути такий рапорт і прийняти рішення по суті порушеного питання.
Наслідком подання військовослужбовцем рапорту про звільнення з військової служби має бути або прийняття наказу про звільнення, або надання обґрунтованої відмови у задоволенні такого рапорту.
Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 02.04.2025 у справі №280/7446/24 та від 08.07.2025 у справі №580/6020/22.
За наведених обставин суд дійшов висновку, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо нерозгляду рапорту ОСОБА_1 від 05.12.2025 про звільнення з військової служби.
Процедура розгляду рапорту про звільнення зі служби врегульована законодавством та передбачає вчинення певних дій, зокрема підготовку, подання, перевірку документів, що підтверджують наявність сімейних обставин або інших поважних причин, уточнення даних про проходження особою військової служби, документальне підтвердження періодів служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проведення розрахунку вислуги років військової служби.
Враховуючи те, що рішення відповідачем за результатом розгляду вищевказаного рапорту позивача не приймалося, належним способом захисту прав позивача є зобов`язання відповідача розглянути рапорт ОСОБА_1 від 05.12.2025 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону №2262-ХІІ, у зв`язку із перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
Щодо стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 9000,00 грн, суд зазначає наступне.
Відповідно до частин першої, другої статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Згідно із частинами третьою - п`ятою статті 134 КАС України для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Як передбачено частинами шостою, сьомою статті 134 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частин сьомої, дев`ятої статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
Виходячи з аналізу вищевказаних правових норм вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, а інша сторона може подати заперечення щодо не співмірності розміру таких витрат. Результат та вирішення справи безпосередньо пов`язаний із позицією, зусиллям і участю в процесі представника інтересів сторони за договором. При цьому, такі надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи, якого прагне сторона, повинно бути доведено стороною в процесі.
На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів справи долучено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на надання правової допомоги за договором від 25.11.2025 №976/2025р., квитанцію від 14.10.2025 №21, звіт про виконання робіт/наданих послуг від 07.02.2026. 
Відповідно до звіту про виконання робіт/наданих послуг від 07.02.2026 ОСОБА_1 отримав відповідно до умов договору про надання правової допомоги від 25.11.2025 послуги з надання правової допомоги в повному обсязі, що включають: консультація клієнта з правових питань, вивчення обставин справи та наданих документів, узгодження правової позиції по справі 1000,00 грн (1 год); підготовка та подання адвокатського запиту 2000,00 грн (1 год); підготовка та подання позовної заяви 3000,00 грн (2 год), а всього 9000,00 грн.
Відповідно до квитанції від 14.10.2025 №21 позивач сплатив на користь адвоката 9000,00 грн за надання правової допомоги згідно з договором від 25.11.2025 №976/2025р.
Представник відповідача у відповіді на відзив заперечив проти стягнення за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9000,00 грн. Вказує, що між поданими документами на підтвердження витрат на правову допомогу є розбіжності, зокрема попередній орієнтовний розрахунок суми судових витрат на надання правової допомоги за договором № 976/2025 р. від 25.11.2025, тоді як квитанція про оплату послуг з надання правової допомоги №21 датована 14.10.2025 про оплату послуг за договором № 976/2025 р. від 25.11.2025, звіт наданих послуг від 07.02.2026 за договором № 976/2025 р. від 25.11.2025. Звертає увагу суду, що квитанція про оплату послуг за договором № 976/2025 р. від 25.11.2025 датована 14.10.2025 року, а сам договір про надання правової допомоги № 976/2025 був укладений 25.11.2025.
Суд вказує, що при визначенні суми відшкодування судових витрат, суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг. Надані послуги повинні бути обґрунтованими, тобто повинно бути доведено доцільність надання такої послуги та її вплив на кінцевий результат розгляду справи.
Крім того, враховуючи вимоги статей 134, 139 КАС України під час вирішення питання про розподіл судових витрат, суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Об`єднаної палати Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19.
Таким чином, з наведеної правової позиції слідує, що суд вправі зменшити розмір судових витрат на професійну правничу допомогу адвоката і з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами сьомою-дев`ятою статті 139 КАС України, з урахуванням конкретних обставин справи та з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
На думку суду, виходячи із критеріїв, визначених частинами третьою, п`ятою статті 134, частиною дев`ятою статті 139 КАС України (зокрема, складність справи, яку розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження; час, який об`єктивно необхідно було витратити на підготовку позовної заяви, зважаючи на обсяг наданих адвокатом послуг), враховуючи викладені у відзиві заперечення щодо відшкодування витрат на правничу допомогу, а також часткове задоволення позовних вимог, на користь позивача необхідно стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн.
Отже, враховуючи вищевикладене, за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 6000,00 грн.
Керуючись статтями 243-246 КАС України, суд 

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не розгляду по суті рапорту ОСОБА_1 від 05.12.2025 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2262-ХІІ.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 05.12.2025 про звільнення з військової служби на підставі підпункту «г» пункту 2 частини четвертої та абзацу 5 пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 №2262-ХІІ, у зв`язку з перебуванням на утриманні у військовослужбовця трьох і більше дітей віком до 18 років, крім тих, які мають заборгованість із сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму платежів за три місяці та прийняти рішення з урахуванням висновків суду.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати на правничу допомогу у розмірі 6000,00 грн (шість тисяч грн 00 коп.)
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Позивач: ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_10 ). 
Відповідач: Військова частина НОМЕР_1 ( АДРЕСА_2 , код ЄДРПОУ НОМЕР_11 ).

Суддя О. О. Андрусенко