ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2026 року	м. Львів	Справа № 380/136/25 пров. № А/857/24860/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді Шавеля Р.М.,
суддів Бруновської Н.В. та Хобор Р.Б.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.05.2025р. в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними дій щодо зменшення відсоткового розміру премії під час перерахунку грошового забезпечення, спонукання до вчинення певних дій (суддя суду І інстанції: Коморний О.І., час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 15.05.2025р., м.Львів; дата складання повного рішення суду І інстанції: 15.05.2025р.),-

В С Т А Н О В И В:

31.12.2024р. (згідно з відбитком календарного штемпеля на поштовому відправленні) позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом, в якому просив:
визнати протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії /НГ/ України щодо зменшення ОСОБА_1 відсоткового розміру премії під час перерахунку грошового забезпечення за період з 30.01.2020р. по 05.03.2023р.;
зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 НГ України провести перерахунок складових грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 30.01.2020р. по 05.03.2023р., а саме премій у належних відсоткових розмірах, установлених до проведення перерахунку на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2024р. у справі № 380/27943/23, а саме: 60 % в розрахунковий період з 30.01.2020р. по 31.12.2021р., 95 % в розрахунковий січень 2022 року, 165 % в розрахунковий період з 01.02.2022р. по 31.12.2022р., 420 % в розрахунковий період з 01.01.2023р. по 05.03.2023р., із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб /ПДФО/ відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 05.01.2004р. (а.с.1-8, 14).

Розгляд цієї справи, що віднесена процесуальним законом до справ незначної складності, проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) за наявними матеріалами справи (а.с.16-17).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.05.2025р. заявлений позов задоволено; визнано протиправними дії Військової частини НОМЕР_1 НГ України щодо зменшення ОСОБА_1 відсоткового розміру премії під час перерахунку грошового забезпечення за період з 30.01.2020р. по 05.03.2023р.; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 НГ України провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 30.01.2020р. по 05.03.2023р., врахувавши при обчисленні щомісячну премію у таких відсоткових розмірах від посадового окладу: за період з 30.01.2020р. по 31.12.2021р. – 60 відсотків; за січень 2022 року – 95 відсотків; за період з 01.02.2022р. по 31.12.2022р. – 165 відсотків; за період з 01.01.2023р. по 05.03.2023р. – 420 відсотків, із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 05.01.2004р., та з урахуванням раніше виплачених сум за результатами перерахунку, проведеного на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2024р. у справі № 380/27943/23 (а.с.28-34).

Не погодившись із рішенням суду, його оскаржив відповідач Військова частина НОМЕР_1 НГ України, який покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що в своїй сукупності призвело до помилкового вирішення спору, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою в задоволенні заявленого позову відмовити (а.с.37-41).
В обґрунтування вимог апеляційної скарги покликається на те, що спір виник у зв`язку з виконанням відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили. Отже, обраний позивачем спосіб захисту не усуває юридичний конфлікт та не відповідає об`єкту порушеного права, а тому, в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним. При розгляді позовних вимог позивача стосовно невиконання окремого судового рішення в іншій справі, суд не може зобов`язувати виконувати рішення суду шляхом ухвалення нового судового рішення, оскільки виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження. Водночас, у разі протиправності рішень, дій чи бездіяльності відповідача суб`єкта владних повноважень, при виконанні рішення в адміністративній справі, до адміністративного суду слід подавати відповідну заяву, а не новий адміністративний позов.
Окрім цього, спірні відносини пов`язані із звільненням з публічної служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норми спеціального процесуального закону. Зокрема, ч.5 ст.122 КАС України передбачено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.
Позивача було переміщено для подальшого проходження військової служби до Військової частини НОМЕР_2 НГ України 05.03.2023р., про що видано наказ про виключення зі списків Військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення. 21.10.2024р. здійснено виконання рішення суду в справі № 380/11530/24. 
Однак, позивач звернувся до суду з цим позовом лише 27.12.2024р., тобто з пропуском місячного строку звернення до суду, встановленого ч.5 ст.122 КАС України.

Інший учасник справи не подав до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Розгляд справи в апеляційному порядку здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, позивач ОСОБА_1 проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 НГ України.
Згідно наказу командира Військової частини НОМЕР_1 НГ України (по стройовій частині) № 267 від 31.08.2023р. полковника ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу військової частини та з усіх видів забезпечення з 01.09.2023р. (а.с.12).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2024р. у справі № 380/27943/23, яке набрало законної сили 11.09.2024р. визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 НГ України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30.01.2020р. по 05.03.2023р., а також матеріальної допомоги на оздоровлення за 2020-2022 роки, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік без урахування посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (2020, 2021, 2022, 2023 років); зобов`язано відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату зазначених сум з урахуванням раніше виплачених. 
На виконання вказаного судового рішення відповідачем 03.12.2024р. здійснено перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 . 
Згідно перерахунку грошового забезпечення ОСОБА_1 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2024р. у справі № 380/27943/23 за період з 30.01.2020р. по 05.03.2023р. відповідач при здійсненні перерахунку застосував наступні відсоткові розміри премії:
за період з 30.01.2020р. по 31.12.2020р. – 23 %;
за період з 01.01.2021р. по 31.12.2021р. – 5 %;
за січень 2022р. – 23 %;
за період з 01.02.2022р. по 31.12.2022р. – 50 %;
за період з 01.01.2023р. по 05.03.2023р. – 210 % (а.с.10).

Стверджуючи, що до моменту перерахунку на виконання судового рішення, розміри премії, які враховувалися (або мали враховуватися згідно з наказами командування) при нарахуванні грошового забезпечення, були вищими, а саме: 60 % у 2020-2021 роках, 95 % у січні 2022 року, 165 % з лютого по грудень 2022 року, та 420 % з січня по березень 2023 року, позивач звернувся до суду з розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, здійснюючи перерахунок на виконання рішення суду, яке стосувалося лише базових окладів, не мав права в односторонньому порядку, за відсутності на те законних підстав, переглядати та зменшувати відсоткові розміри премії, які були встановлені позивачу раніше за відповідні періоди служби. Такі дії виходять за межі повноважень відповідача, а також порушують право позивача на отримання грошового забезпечення у повному обсязі. Зменшення відсоткового розміру премії призвело до того, що позивач не отримав у повному обсязі грошове забезпечення, належне йому після перерахунку на підставі судового рішення.
Відтак, для відновлення порушеного права позивача необхідно зобов`язати відповідача провести перерахунок грошового забезпечення за вказаний період із застосуванням тих відсоткових розмірів премії, які були встановлені позивачу до проведення перерахунку на виконання рішення суду у справі № 380/27943/23, та виплатити позивачу різницю з урахуванням компенсації сум ПДФО.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильних та обґрунтованих висновків про наявність підстав для задоволення позову із визначеним способом захисту позивача, з огляду на наступне.

Предметом спору в цій справі є оскарження позивачем правильності обчислення грошового забезпечення за період з 30.01.2020р. по 05.03.2023р., а саме премій у належних відсоткових розмірах, установлених до проведення перерахунку на виконання рішення суду.

Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, який визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-XII, у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.9 цього Закону держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення визначається залежно від посади, військового звання, тривалості, інтенсивності та умов військової служби, кваліфікації, наукового ступеня і вченого звання військовослужбовця. Грошове забезпечення підлягає індексації відповідно до закону (ч.3 ст.9 зазначеного Закону).

Порядок та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Національної гвардії України регулюються, зокрема, постановою КМ України № 704 від 30.08.2017р. «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі – постанова КМ України № 704) та Інструкцією про порядок виплати грошового забезпечення та одноразової грошової допомоги при звільненні військовослужбовцям Національної гвардії України та іншим особам, затв. наказом Міністерства внутрішніх справ України № 200 від 15.03.2018р. (далі – Інструкція № 200).

Відповідно до п.2 постанови КМ України № 704 грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу складається з посадового окладу, окладу за військовим (спеціальним) званням, щомісячних (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премії) та одноразових додаткових видів грошового забезпечення. 

Підпункт 2 п.5 постанови КМ України № 704 надає право керівникам державних органів (у тому числі командувачу Національної гвардії) у межах асигнувань, що виділяються на їх утримання, здійснювати преміювання військовослужбовців відповідно до їх особистого внеску в загальний результат служби у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду грошового забезпечення.

Розділ ХVII Інструкції № 200 («Окремі питання преміювання осіб офіцерського складу, осіб рядового, сержантського і старшинського складу, які проходять військову службу за контрактом») деталізує порядок встановлення та виплати премій. 
Згідно п.п.2, 3 Розділу XVII Інструкції № 200 розміри премії встановлюються за рішенням командувача Національної гвардії України з урахуванням наявного фонду грошового забезпечення та особливостей проходження служби. 
Виплата премії військовослужбовцям здійснюється щомісяця за попередній місяць на підставі наказу командира військової частини. 
Пункт 4 Розділу XVII Інструкції № 200 надає право командиру військової частини позбавляти військовослужбовців премії повністю або зменшувати її розмір за той календарний місяць, у якому вони допустили порушення (проступок), на підставі поданих клопотань (рішень) безпосередніх командирів.

Встановлено, що рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2024р. у справі № 380/27943/23 визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 НГ України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 30.01.2020р. по 05.03.2023р., а також матеріальної допомоги на оздоровлення за 2020-2022 роки та матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2022 рік без урахування посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року (2020, 2021, 2022, 2023 років); зобов`язано відповідача здійснити відповідний перерахунок та виплату зазначених сум з урахуванням раніше виплачених. 
Вказане судове рішення стосувалося виключно правильності визначення базових складових грошового забезпечення через застосування належної розрахункової величини – актуального прожиткового мінімуму.
При цьому рішення суду не надавало відповідачу права при виконанні рішення самостійно та на власний розсуд змінювати (зокрема, зменшувати) відсоткові розміри інших складових грошового забезпечення, зокрема, щомісячної премії, які були встановлені позивачу у спірні періоди на підставі відповідних наказів командування, за відсутності окремих, передбачених законом підстав для такого зменшення (наприклад, дисциплінарного проступку, за який передбачено позбавлення або зменшення премії за відповідний місяць, що мало б бути оформлено відповідним наказом).

Апеляційний суд враховує, що метою перерахунку, визначеного судовим рішенням у справі № 380/27943/23, було відновлення порушеного права позивача на отримання грошового забезпечення, обчисленого з правильно визначених окладів. При цьому інші складові грошового забезпечення, розмір яких визначається у відсотках від цих окладів (наприклад, надбавка за вислугу років) або встановлюється у фіксованому відсотковому значенні (як премія, розмір якої визначається наказами командувача НГ України та командира частини на відповідний період), мали б бути розраховані виходячи з нових, правильно обчислених окладів, але із збереженням тих відсоткових показників, які діяли для позивача у відповідні періоди і не були скасовані чи змінені у встановленому законом порядку.

При цьому позивач стверджує, що до перерахунку грошового забезпечення на виконання судового рішення йому встановлювалися та/або виплачувалися премії у вищих розмірах (60 %, 95 %, 165 % та 420 % у відповідні періоди). 
Водночас відповідач не спростував цього твердження та не надав будь-яких доказів, які б обґрунтовували правомірність застосування зменшених відсоткових розмірів премії при проведенні перерахунку. 
Зокрема, відповідач не представив наказів про позбавлення позивача премії або зменшення її розміру за конкретні місяці у спірні періоди з підстав, передбачених п.4 Розділу XVII Інструкції № 200, або рішень командувача НГ України про зміну загальних розмірів преміювання для відповідних категорій військовослужбовців у зазначені періоди, які б виправдовували застосування саме таких (зменшених) відсотків.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що дії відповідача щодо зменшення відсоткового розміру премії позивачу під час виконання судового рішення у справі №380/27943/23 є протиправними. 
Відповідач, здійснюючи перерахунок на виконання рішення суду, яке стосувалося лише базових окладів, не мав права в односторонньому порядку, за відсутності на те законних підстав, переглядати та зменшувати відсоткові розміри премії, які були встановлені позивачу раніше за відповідні періоди служби. 
Такі дії виходять за межі повноважень відповідача, а також порушують право позивача на отримання грошового забезпечення у повному обсязі.
Зменшення відсоткового розміру премії призвело до того, що позивач не отримав у повному обсязі грошове забезпечення, належне йому після перерахунку на підставі судового рішення. 

Відповідно до ст.97 Кодексу законів про працю України (норми якого можуть застосовуватися субсидіарно до правовідносин щодо грошового забезпечення військовослужбовців в частині, не врегульованій спеціальним законодавством), роботодавець не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Зменшення розміру премії за минулі періоди без належних на те підстав є саме таким погіршенням.

Апеляційний суд враховує, що при перерахунку грошового забезпечення на виконання судових рішень, уповноважені органи не мають права довільно змінювати інші складові грошового забезпечення, якщо це не було предметом судового розгляду або не випливає з норм чинного законодавства. 
Принцип належного виконання судового рішення передбачає, що суб`єкт владних повноважень має вчинити саме ті дії, які визначені судом, і не допускати таких дій, які б нівелювали результат судового захисту або створювали нові порушення прав особи.

Оцінюючи в сукупності вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідач протиправно зменшив позивачу відсотковий розміру премії під час перерахунку грошового забезпечення за період з 30.01.2020р. по 05.03.2023р.

Щодо покликань відповідача на те, що спір виник у зв`язку з виконанням відповідачем рішення суду, яке набрало законної сили, тому в такий спосіб неможливо захистити чи відновити право у разі визнання його судом порушеним, апеляційний суд враховує, що рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.03.2024р. у справі № 380/27943/23 стосувалося виключно правильності визначення базових складових грошового забезпечення через застосування належної розрахункової величини – актуального прожиткового мінімуму. Водночас відсоткові розміри інших складових грошового забезпечення, зокрема, щомісячної премії, які були встановлені позивачу в спірні періоди на підставі відповідних наказів командування не були предметом розгляду у справі № 380/27943/23.

При цьому апеляційний суд враховує, що відповідно до ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини встановив, що мало місце порушення ст.1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також зауважив, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи припинити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак якщо чинне законодавство передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними (п.23 рішення від 08.11.2005р., заява № 63134/00).
Так, реалізація особою права, яке пов`язане з отриманням коштів і базується на спеціальних і чинних, на час виникнення спірних правовідносин, нормативно-правових актах національного законодавства, не залежить від бюджетних асигнувань, відсутність яких не може бути підставою для порушення прав громадян.
У зв`язку з цим, Європейський суд з прав людини не прийняв аргумент Уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань.

Окрім цього, апеляційний суд враховує, що за усталеною судовою практикою дискреційні повноваження - це можливість діяти за власним розсудом, в межах закону, можливість застосувати норми закону та вчинити конкретні дії (або дію) серед інших, кожні з яких окремо є відносно правильними (законними).
Поняття дискреційних повноважень наведене, зокрема, у Рекомендаціях Комітету Міністрів Ради Європи № R (80)2, яка прийнята Комітетом Міністрів 11.03.1980р. на 316-й нараді, відповідно до яких під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
Тобто, дискреційним є право суб`єкта владних повноважень обирати у конкретній ситуації між альтернативами, кожна з яких є правомірною. Прикладом такого права є повноваження, які закріплені у законодавстві із застосуванням слова «може».
Відповідач не наділений повноваженнями за конкретних фактичних обставин діяти не за законом, а на власний розсуд.

Крім того, в рішеннях Європейського суду з прав людини склалася практика, яка підтверджує, що дискреційні повноваження не повинні використовуватися свавільно, а суд повинен контролювати рішення, прийняті на підставі реалізації дискреційних повноважень, максимально ефективно (рішення у справі «Hasan and Chaush v. Bulgaria» № 30985/96).

Водночас, спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним і таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. 

Таким чином, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для зобов`язання відповідача провести перерахунок та виплатити ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 30.01.2020р. по 05.03.2023р., врахувавши при обчисленні щомісячну премію у таких відсоткових розмірах від посадового окладу: за період з 30.01.2020р. по 31.12.2021р. – 60 відсотків; за січень 2022 року – 95 відсотків; за період з 01.02.2022р. по 31.12.2022р. – 165 відсотків; за період з 01.01.2023р. по 05.03.2023р. – 420 відсотків, із одночасною компенсацією сум ПДФО відповідно до п.2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затв. постановою КМ України № 44 від 05.01.2004р.
Водночас, колегія суддів вказує на застереження про врахування відповідачем вже виплачених сум грошового забезпечення, що унеможливить повторне нарахування та виплати таких позивачу.

У частині дотримання позивачем строків звернення до суду із розглядуваним позовом колегія суддів висновується тим, що заявлені позовні вимог стосуються нарахування та виплати грошового забезпечення та його похідних.

Відповідно ст.122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами (ч.1).
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2).
Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.3).
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (ч.5).

Водночас, у зазначених положеннях КАС України відсутні норми, що регулювали б порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати (грошового забезпечення) у разі порушення законодавства про оплату праці.

Верховний Суд у постанові від 25.04.2023р. у справі № 380/15245/22 сформував висновок щодо строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці військовослужбовців, відповідно до якого, вирішуючи питання про те, якою нормою закону слід керуватися при розгляді цієї справи, суд, зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, наголошує, що положення ст.233 КЗпП України у частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед ч.5 ст.122 КАС України.

Відповідно до абз.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами.
Згідно ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього.
За загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
У пункті 2.3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 9-рп/2013 від 15.10.2013р. зазначено про те, що спір щодо стягнення невиплачених власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням законодавства про оплату праці. В разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем.
Конституційний Суд України при тлумаченні норми ст.233 КЗпП України виходить з того, що право на отримання заробітної плати повинно бути гарантоване незалежно від строку. Таким чином, у цій статті КЗпП України встановлена додаткова гарантія для осіб, що звертаються до суду з вимогами про стягнення заробітної плати.

Таким чином, строки звернення до суду із позовом про нарахування та виплату грошового забезпечення та його складових частин на період по 18.07.2022р. не застосовувалися.

Законом України № 2352-IX від 01.07.2022р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» внесені зміни до норм КЗпП України.
Зокрема, частини 1 і 2 ст.233 КЗпП України викладені в новій редакції, згідно якої працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (ч.1).
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (ч.2).
Згідно нової редакції ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки, якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні (стаття 116), минуло не більше одного року.
Закон України № 2352-ІХ від 01.07.2022р. не містить положень, які б поширювали його дію на правовідносини, що виникли до набрання ним чинності, тобто, його норми не мають зворотної дії в часі.
Отже, цей Закон містить норми прямої дії та поширює свою дію тільки на ті правовідносини, які виникли та існують після набрання ним чинності, зокрема, з 19.07.2022р.
Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як випливає з Рішення Конституційного Суду України від 09.02.1999р. № 1/99-рп, частину першу статті 58 Конституції України щодо дії нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
Відповідно зміст суб`єктивного права особи, у тому числі права особи на звернення до суду, слід визначати із застосуванням законодавства, яке діяло на момент виникнення відповідного права.
Водночас неприпустимість зворотної дії нормативно-правового акта полягає в тому, що запроваджені ним нові норми не можуть застосовуватися до правовідносин, які існували до набрання ним чинності. Отже, приписи нового нормативно-правового акта не можуть змінити обсяг прав, який було встановлено попередніми нормативно-правовими актами.
Таким чином, правила обчислення строку звернення до суду працівника про стягнення належної йому заробітної плати визначаються за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.
Тривалість строку звернення до суду не змінюється в разі подальших змін законодавства, яке регулює відповідні відносини. Тому строк звернення до суду розпочинається і закінчується з урахуванням тієї тривалості, яка передбачалася на момент початку перебігу відповідного строку.
При цьому тривалість строку звернення до суду не змінюється залежно від того, коли було реалізоване право на позов. Відповідно тривалість строку звернення до адміністративного суду не залежить від того, коли було фактично пред`явлено позов.
За таких умов підстав для застосування змін, внесених згідно Закону України № 2352-IX від 01.07.2022р. до приписів ст.233 КЗпП України, які набрали чинності з 19.07.2022р., колегія суддів не убачає.

З огляду на вказане, право позивача на звернення до суду із цим позовом, відповідно до положень частини другої ст.233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022р.), не обмежене будь-яким строком.

Разом з тим, апеляційний суд наголошує, що Законом України від 30.03.2020р. № 540-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» КЗпП України доповнено главою XIX такого змісту: « 1. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені ст.233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину».
Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст.233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Карантин в Україні, пов`язаний з COVID-19, діяв з 12.03.2020р. (постанова Уряду № 211 від 11.03.2020р.) та закінчився 30.06.2023р. (постанова Уряду № 651 від 27.06.2023р.).

Отже, запровадження на території України карантину є безумовною підставою для продовження строків, визначених ст.233 КЗпП України, на строк дії такого карантину.
Відтак, строк звернення до суду щодо виплат здійснених у період з 19.07.2022р. обмежений тримісячним строком, водночас вказаний строк не підлягає застосуванню до 30.06.2023р., оскільки він продовжений на строк дії карантину, який відмінено з 24 години 00 хвилин 30.06.2023р.
За змістом ч.2 ст.233 КЗпП України із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Наведене свідчить, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову варто обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

У розглядуваній справі встановлено, що на виконання судового рішення відповідачем 03.12.2024р. здійснено перерахунок та виплату грошового забезпечення ОСОБА_1 . 
Відтак, про порушення свого права на належний розмір грошового забезпечення (зменшення відсоткового розміру премії при перерахунку) позивач дізнався з саме з перерахунку, проведеного відповідачем 03.12.2024р.
Після чого позивач 31.12.2024р. звернувся до суду з цим позовом.
З огляду на вказане, позивачем не пропущено строк звернення до суду із цим позовом відповідно до положень частини другої ст.233 КЗпП України.

За таких умов обставин заявлений позов є підставним та обґрунтованим, а тому підлягає до задоволення, з вищевикладених мотивів.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Враховуючи результат апеляційного розгляду, та в силу приписів ст.139 КАС України понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги належить покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 НГ України.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 15.05.2025р. в адміністративній справі № 380/136/25 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.
Понесені судові витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на апелянта Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Н. В. Бруновська 	
 	 	Р. Б. Хобор  	

Дата складання повного судового рішення: 15.06.2026р.