ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2026 року
м. Київ

справа № 752/13642/18
провадження № 61-3579св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Воробйової І. А., 
Червинської М. Є.,

учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідачі: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
третя особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві,

розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу представника  ОСОБА_2 - ОСОБА_4 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року у складі судді Плахотнюк К. Г. та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року у складі колегії суддів: Олійника В. І., Музичко С. Г., Сушко Л. П., 

ВСТАНОВИВ:

ІСТОРІЯ СПРАВИ

Короткий зміст позовних вимог

У липні 2018 року  ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , третя особа - Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, визнання квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/2 частини квартири.

Позов мотивовано тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 перебували 
в зареєстрованому шлюбі з 09 січня 1975 року до 30 січня 1992 року. 

У шлюбі у них народилися діти ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , і ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Позивачка вказувала, що шлюб було розірвано з формальних причин, а саме, для поліпшення житлових умов. Як до, так і після розірвання шлюбу вони постійно проживали однією сім`єю, підтримували шлюбно-сімейні стосунки, спільно вели домашнє господарство, виховували дітей, мали спільний бюджет, піклувалися один про одного, ходили в гості та запрошували гостей до себе 
і жодних дій щодо намагання розподілу сумісно нажитого майна не вживали, що свідчило про відсутність наміру фактично припиняти шлюбні відносини. Після юридичного оформлення розлучення продовжували спільно проживати в одній квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , знайомі та родичі не знали про факт розірвання їх шлюбу.

У 2005 році позивач разом із ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_3 , прийняли рішення про необхідність поліпшення житлових умов і придбання нової квартири шляхом інвестування коштів у будівництво. 26 грудня 2005 року ОСОБА_5 уклав договір з ТОВ «Фінансова компанія «ПрімІнвест» про участь 
у Фонді фінансування будівництва, а саме квартири 
АДРЕСА_2 . За їхні спільні заощадження чоловік здійснив платежі: 23 лютого 2006 року в сумі 84 852,60 грн; 03 липня 2006 року 42 279,32 грн; 
18 грудня 2006 року 107 514,00 грн; 14 березня 2007 року 114 030,00 грн; 
10 травня 2007 року 137 379,00 грн; 10 серпня 2007 року 267 294,50 грн. Будівництво придбаної квартири було закінчено в 2008 році і 17 грудня 
2008 року ОСОБА_5 отримав свідоцтво про право власності на квартиру. Стверджувала, що зазначена квартира придбана за їх спільні кошти, а тому є їх спільною сумісною власністю.

Позивач звертала увагу на те, що факт проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_5 
з 1992 року до 26 квітня 2010 року однією сім`єю без реєстрації шлюбу підтверджує тим, що під час будівництва спірної квартири і після вони проживали в одній квартирі за адресою: 
АДРЕСА_1 , незважаючи на те, що чоловік був зареєстрований за адресою: 
АДРЕСА_3 . Факт їх проживання однією сім`єю також підтверджується актами про фактичне проживання, поштовою кореспонденцією, яку ОСОБА_5 отримував на своє ім`я за їхнім спільним місцем проживання, відомостями, викладеними в телефонних довідниках, копією особистого листка по відділу кадрів, виписками з історії хвороби тощо.

Організація і витрати на поховання ОСОБА_5 здійснювалися за рахунок коштів позивача. Після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина, і відповідачі 
у справі, їхні спільні діти, є спадкоємцями. Після смерті чоловіка саме вона продовжує дбати про цю квартиру, нести витрати на її утримання тощо.

Встановлення факту має для позивача юридичне значення, оскільки вона має намір визначити власну частку у спільно нажитому майні подружжя. Будь-якої домовленості між нею і спадкодавцем щодо визначення часток у спільному майні не існувало. Зазначена квартира придбана під час її спільного проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу за їхні спільні кошти, а тому позивач вважала, що право власності на 1/2 частини спірної квартири може бути визнане за нею.

ОСОБА_1 просила встановити факт її спільного проживання однією сім`єю 
з ОСОБА_5 без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року до 26 квітня 
2010 року; визнати квартиру АДРЕСА_2 , житловою площею 45,30 кв. м, загальною площею 89,00 кв. м, спільним сумісним майном 
ОСОБА_1 і ОСОБА_5 ; визнати за нею право власності на 1/2 частини квартири АДРЕСА_2 .

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року позов задоволено частково.

Визнано квартиру АДРЕСА_2 спільним сумісним майном ОСОБА_1 і ОСОБА_5 .

Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини квартири 
АДРЕСА_2 .

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване доведеністю заявлених вимог щодо фату проживання ОСОБА_1 і ОСОБА_5 однією сім`єю без реєстрації шлюбу та придбання ними за спільні кошти спірної квартири, де частка позивача є 1/2.

Постановою Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишено без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року залишено без змін.

Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.

Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги

19 березня 2025 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подала до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга мотивована тим, що оплата за спірну квартиру здійснювалась за особисті кошти ОСОБА_5 і за кредитні кошти відповідача. Надані позивачем докази не підтверджують те, що ОСОБА_1 і ОСОБА_5 вели спільне господарство, проживали як чоловік та дружина однією сім`єю, піклувалися один про одного, мали спільні витрати, спільний бюджет, взаємні права та обов`язки. У цій справі немає будь-яких доказів, які підтверджували 
б наявність між позивачем і ОСОБА_5 шлюбних відносин після розірвання шлюбу. Заявник вказує, що позивач пропустила строк позовної давності, оскільки станом на 03 жовтня 2010 року позивач знала про наявність спору про право, оскільки ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 
03 листопада 2010 року у справі № 2о-277/10 відмовлено ОСОБА_1 у розгляді заяви про встановлення факту проживання з ОСОБА_5 однією сім`єю 
у зв`язку із наявністю спору про право. 

Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме: суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 15 серпня 
2019 року у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі 
№ 303/2865/17, від 23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, 
від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20, від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц, 
від 11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц, від 24 січня 2020 року 
у справі № 490/10757/16-ц, від 05 жовтня 2022 року у справі № 686/15993/21, від 09 листопада 2022 року у справі № 753/10315/19, від 16 листопада 
2022 року у справі № 199/3941/20, від 02 жовтня 2018 року у справі 
№ 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, 
від 15 січня 2020 року у справі № 200/19766/16-ц, постановах Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц, 
від 22 серпня 2018 року у справі № 644/6274/16-ц, від 18 березня 2020 року 
у справі № 129/1033/13-ц, постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15 (пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України).

Також підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень представник заявника зазначає порушення судами норм процесуального права, оскільки суд не дослідив зібрані у справі докази (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).

Аргументи інших учасників справи

16 червня 2025 року ОСОБА_1 подала до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року - без змін.

Відзив мотивований тим, що факт спільного проживання ОСОБА_7 
і ОСОБА_5 підтверджується належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, які були досліджені у судових засіданнях судами першої 
та апеляційної інстанцій. Суди повно та об`єктивно встановили і дослідили всі обставини справи, надали їм належну оцінку. Необґрунтованими та безпідставними є посилання у касаційній скарзі на неврахування судами висновків Верховного Суду. Аргументи касаційної скарги зводяться суто до власної суб`єктивної думки ОСОБА_2 і його незгоди з правовою оцінкою судів попередніх інстанцій.

Рух касаційної скарги та матеріалів справи

Ухвалою Верховного Суду від 25 квітня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Голосіївського районного суду м. Києва.

01 жовтня 2025 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Короткий зміст фактичних обставин справи

ОСОБА_5 і позивач 09 січня 1975 року зареєстрували шлюб, який розірвано 30 січня 1992 року відділом ЗАГС Московського РВК м. Києва.

ОСОБА_5 і ОСОБА_1 є батьками ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , і ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

26 грудня 2005 року довіритель ОСОБА_5 з однієї сторони та управитель ТОВ «Фінансова компанія «Прімінвест», яке здійснює діяльність із залучення коштів фізичних осіб - установників управління майном для фінансування об`єктів будівництва та/або здійснення операцій з нерухомістю, уклали договір № 10 про участь у фінансуванні будівництва, відповідно до якого довіритель передав управителю у довірчу власність кошти з метою отримання у власність об`єкта інвестування за будівельною адресою: 
АДРЕСА_4 , загальною проектною площею 92,00 кв. м, житловою площею 
45,20 кв. м, поверх 16, кількість кімнат 3.

27 квітня 2006 року ОСОБА_5 і ТОВ «Фінансова компанія «Прімінвест» внесли зміни та доповнення до договору про участь у Фонді фінансування будівництва, відповідно до яких за довірителем було закріплено об`єкт інвестування: будівельна адреса: АДРЕСА_5 , кількість кімнат 3, проектна загальна площа 92,0 кв. м, житлова 45,2 кв. м, а також встановлено графік придбання довірителем вимірних одиниць об`єкта інвестування.

11 вересня 2008 року ТОВ «Фінансова компанія «Прімінвест» видало довідку 
№ 781 про 100 % сплату вартості квартири, відповідно до якої ОСОБА_5 оплатив квартиру АДРЕСА_2 в повному обсязі на суму 733 486,97 грн згідно з договором від 27 квітня 2006 року № 10, додатковими правочинами від 27 квітня 2006 року і від 18 грудня 2006 року. Претензій до довірителя не має.

Свідоцтвом про право власності, виданим 17 грудня 2008 року Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація), посвідчено, що квартира АДРЕСА_2 , складається з 3 кімнат, житловою площею 
45,30 кв. м, загальною площею 89,00 кв. м, належить ОСОБА_5 на праві приватної власності. Право власності зареєстроване в реєстровій книзі 
№ 576-209 за № 45609 від 24 грудня 2008 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 помер.

ОСОБА_8 визнала позов ОСОБА_1 з підстав, викладених у позовній заяві, не підтвердила зазначені відповідачем ОСОБА_2 підстави 
на обґрунтування його заперечень на позов ОСОБА_1 .

ОСОБА_1 з 18 листопада 1975 року зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , що не заперечували відповідачі

ОСОБА_5 з 23 листопада 1993 року був прописаний за адресою: 
АДРЕСА_3 .

Згідно з актом, складеним 19 липня 2010 року комісією у складі старшого майстра ТОВ «Квартет» ЛТД Кравчун Л. Д., майстра т/д № 4 Фельсін І. М. , майстра т/д № 2 Острової Т. В. , двірника ОСОБА_11 , у присутності сусідів із квартир № 37, 39 , обстежено квартиру АДРЕСА_7 на предмет проживання у ній ОСОБА_5 і встановлено, що він проживав 
у зазначеній квартирі з 18 листопада 1975 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 - дня смерті разом з дружиною ОСОБА_1 .

Актом про проживання особи, складеним 22 червня 2018 року ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 - мешканцями квартир № 40 , 37 , 
41 на АДРЕСА_1 , засвідчено що за адресою: АДРЕСА_1 з листопада 1975 року до 26 квітня 2010 року фактично проживав ОСОБА_5 .

Згідно з актом обстеження та за свідченнями сусідів по сходовій клітині 
ЖЕО-106 видало 22 червня 2018 року довідку № 206, відповідно до якої 
ОСОБА_5 не зареєстрований, але до дня смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 проживав разом із дружиною ОСОБА_1 за місцем її реєстрації на АДРЕСА_1 , та вели спільне господарство.

Згідно з інформацією зі змісту поштових відправлень, що були адресовані ОСОБА_5 (одне з них 30 квітня 1991 року), виписки з історії хвороби № 9748 ОСОБА_5 за час лікування від 18 грудня 1997 року до 15 січня 1998 року місцем проживання ОСОБА_5 значиться квартира АДРЕСА_7 .

Телефонний довідник служб та структурних підрозділів Національного аграрного університету (видання 5-е, зі змінами та доповненнями, Київ-2004 та телефонний довідник Української академії аграрних наук (станом на 20 жовтня 2003 року) містять дані про домашній номер телефону ОСОБА_5 - НОМЕР_1 , яким була телефонізована квартира АДРЕСА_7 .

Виписка з історії хвороби від 09 лютого 2000 року на ім`я ОСОБА_1 містить відомості про те, що вона - дружина члена-кореспондента Української академії аграрних наук, завідуючого кафедрою Національного аграрного університету (яким був ОСОБА_5 ), а виписка з історії хвороби № 948 на ім`я ОСОБА_5 за час перебування на лікуванні в клініці Інституту екогігієни і токсикології від 
18 грудня 1997 року до 15 січня 1998 року містить відомості про місце проживання хворого за адресою: АДРЕСА_1 .

За даними особового листка по обліку кадрів, заповненого ОСОБА_5 
11 жовтня 1999 року, в розділі «Родинний стан» вказано: жінка ОСОБА_1 ; дочка ОСОБА_15 ; син ОСОБА_2 .

ОСОБА_1 працювала в КП «Фармація», обіймала посаду завідувача аптекою підрозділу аптеки № 31, а також з 01 січня 2006 року перебувала на обліку 
в Головному управлінні Пенсійного фонду України в місті Києві, відповідно, отримувала дохід від заробітної плати та пенсійне забезпечення.

ОСОБА_1 за 12 місяців 2005 року отримала заробітну плату 55 219,15 грн, 2006 року - 46 439,58 грн, 2007 року - 38 907,21 грн, 2008 року - 55 822,59 грн, пенсійного забезпечення протягом 2006 року - 14 401,20 грн, 2007 року - 
16 149,36 грн, 2008 року - 28 639,98 грн.

ОСОБА_5 отримав заробітну плату: у 2005 році - 37 595,49 грн, у 2006 році - 
45 163,28 грн, у 2007 році - 52 913,58 грн, у 2008 році - 74 618,62 грн, 
у 2009 році - 64 048,37 грн.

ОСОБА_5 був стороною договору SAMDN18000703468528 «Пенсійний накопичувальний, 12 місяців», за даними виписки з рахунка, сума накопичень вносилася ОСОБА_5 кожного місяця, і станом на 31 січня 2009 року залишок на картці становив - 82 990,00 грн.

Мотиви, якими керується Верховний Суд

У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Оскаржувані судові рішення зазначеним вимогам закону відповідають.

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

У частині другій статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки.

Для визначення статусу сім`ї необхідне встановлення трьох складових: особи спільно проживали; ці особи пов`язані спільним побутом; ці особи мають взаємні права та обов`язки (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі 
№ 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав 
з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте
в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі (частини третя, четверта статті 368 ЦК України).

Відповідно до змісту статті 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

У постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження 
№ 14-130цс19) Велика Палата Верховного Суду зауважила, що, вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки (статті 3, 74 СК України), 
і підсумувала, що майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 обов`язковими умовами для визнання осіб членами сім`ї, крім спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь 
у витратах на утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин.

Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема, докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю.

Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності.

Для встановлення спільного проживання однією сім`єю до уваги беруться показання свідків про спільне проживання фактичного подружжя та ведення ними спільного побуту, документи щодо місця реєстрації (фактичного проживання) чоловіка та жінки, фотографії певних подій, документи, що підтверджують придбання майна на користь сім`ї, витрачання коштів на спільні цілі (фіскальні чеки, договори купівлі-продажу, договори про відкриття банківського рахунку, депозитні договори та інші письмові докази) тощо. 

Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 12 грудня 
2019 року у справі № 466/3769/16 (провадження № 61-5296св19), від 27 лютого 2019 року у справі № 522/25049/16-ц (провадження № 61-11607св18), від 
11 грудня 2019 року у справі № 712/14547/16-ц (провадження № 61-44641св18), від 24 січня 2020 року у справі № 490/10757/16-ц (провадження 
№ 61-42601св18), від 08 грудня 2021 року у справі № 531/295/19 (провадження № 61-3071св21) та інших.

Взаємність прав та обов`язків передбачає наявність як у жінки, так і в чоловіка особистих немайнових і майнових прав та обов`язків, які можуть випливати, зокрема, із нормативно-правових актів, договорів, укладених між ними, звичаїв. Для встановлення цього факту важливе значення має з`ясування місця і часу такого проживання. Підтвердженням цього може бути їх реєстрація за таким місцем проживання, пояснення свідків, представників житлово-експлуатаційної організації. Щодо часу проживання слід зазначити, що за своєю природою проживання однією сім`єю спрямоване на довготривалі відносини (постанова Верховного Суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 643/6799/17 (провадження № 61-1623св19)).

Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святкуванні свят, пересилання відповідачем коштів на рахунок позивачки, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не може однозначно свідчити про те, що між сторонами склались та мали місце усталені відносини, які притаманні подружжю (постанови Верховного Суду від 15 серпня 2019 року 
у справі № 588/350/15, від 19 березня 2020 року у справі № 303/2865/17, від 
23 вересня 2021 року у справі № 204/6931/20, від 30 червня 2022 року у справі № 694/1540/20).

Частина друга статті 328 ЦК України передбачає презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, зокрема, якщо інше прямо не випливає із закону. Інше передбачене статтею 60 СК України, згідно з якою будь-яке майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно, набуте у період шлюбу, є спільним сумісним майном (постанова Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) постанову Верховного Суду від 
12 червня 2019 року у справі № 595/324/17 (провадження № 61-38303св18)).

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України).

Згідно зі статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України).

Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частина третя статті 89 ЦПК України).

Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, забезпечивши повний та всебічний розгляд справи, надавши оцінку доводам сторін, дослідивши та оцінивши всі докази у справі, у тому числі й показання свідків, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов обґрунтованого висновку про те, що позивачка довела належними та допустимими доказами факт її спільного проживання однією сім`єю як чоловіка та жінки із ОСОБА_5 , ведення спільного господарства, наявності у них спільного бюджету, подружніх взаємних прав та обов`язків, та інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин, притаманних подружжю, у період з 01 січня 2004 року до 26 квітня 2010 року.

Колегія суддів вважає, що суди правильно врахували наявні у матеріалах справи докази, а також показання свідків, які у сукупності підтверджують факт наявності між сторонами відносин, притаманних подружжю, зокрема: проживання сторін за однією адресою; наявність взаємних сімейних прав та обов`язків; спільний відпочинок; здійснення витрат.

За таких обставин доводи касаційної скарги ОСОБА_2 з посиланням на правові висновки Верховного Суду про те, що факт спільного проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу не може підтверджуватися тільки показаннями свідків та фотографіями без надання інших доказів, не спростовує правильність оскаржуваних судових рішень, оскільки вони ґрунтуються не лише на показаннях свідків, а й на інших письмових доказах, які були оцінені судами в сукупності та на підставі яких було ухвалено оскаржувані судові рішення.

Отже, суди правильно врахували наявні у матеріалах справи докази, які у їх сукупності підтверджують факт існування між ОСОБА_1 і ОСОБА_5 відносин, притаманних подружжю у період придбання спірної квартири, а тому доводи касаційної скарги у вказаній частині є необґрунтованими.

З огляду на те що встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю осіб, які проживали спільно без державної реєстрації шлюбу, а також ураховуючи відсутність спростування презумпції спільної власності подружжя, встановлені 
у справі обставини не є підставою для визнання майна особистою приватною власністю однієї з таких осіб. Водночас вони є підставою для визнання майна спільною сумісною власністю та, відповідно, - для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частину цього майна.

Доводи касаційної скарги про те, що спірна квартира також купувалась за кредитні кошти, отримані ОСОБА_2 , є безпідставними, оскільки суди правильно вказали, що зі змісту кредитного договору від 08 серпня 2007 року 
№ 697 не вбачається, що кредит у розмірі 300 000,00 грн був отриманий ОСОБА_2 саме на фінансування спірної квартири, що між ОСОБА_5 
і ОСОБА_2 була домовленість, що ОСОБА_2 отримує кредит на виконання ОСОБА_5 зобов`язань за договором № 10 про участь у Фонді фінансування будівництва, а квитанція ТОВ «ФК «ПромІнвест» про отримання 
10 серпня 2007 року платежу - інвестування будівництва за адресою: 
АДРЕСА_11 згідно з договором від 26 грудня 2005 року № 10 від ОСОБА_5 не містить даних про здійснення цього платежу ОСОБА_2 .

Щодо заяви ОСОБА_2 про застосування строків позовної давності.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться 
у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач, навпаки, має довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аргументи відповідача про те, що про порушене право позивач міг дізнатися раніше, ніж він стверджує, мають ґрунтуватись не на можливих, 
а на конкретних обставинах, що підтверджуються наданими у справі належними доказами, за яких суд може однозначно (достеменно) встановити момент, коли особа могла довідатись про порушення його прав.

Якщо встановити день, коли особа довідалась про порушення права або про особу, яка його порушила, неможливо, або наявні докази того, що особа не знала про порушення права, хоч за наявних умов повинна була знати про це, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа повинна була довідатися про порушення свого права.

Під можливістю довідатись про порушення права або про особу, яка його порушила, в цьому випадку слід розуміти передбачувану неминучість інформування особи про такі обставини, або існування в особи певних зобов`язань як міри належної поведінки, в результаті виконання яких вона мала би змогу дізнатися про відповідні протиправні дії та того, хто їх вчинив.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, 
є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Згідно зі статтею 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які підтверджували б заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 
23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15).

Отже, початок перебігу позовної давності у справах про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу реєстрації актів цивільного стану (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), 
а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України), тобто з моменту виникнення спору між ними.

Такі висновки викладені, зокрема, в постановах Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року у справі № 359/6727/21, від 29 квітня 2024 року у справі 
№ 522/3192/21, від 02 серпня 2024 року у справі № 289/2115/21, від 
03 листопада 2025 року у справі № 761/25624/20.

Установивши, що з моменту смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 , на ім`я якого було зареєстровано право власності на спірну квартиру, доступ до квартири має тільки позивач, яка до виникнення спору несла витрати 
з утримання квартири, інші спадкоємці ОСОБА_2 і ОСОБА_3 ніколи не несли таких витрат ( ОСОБА_2 перший платіж вніс у березні 2024 року), не заперечували право позивачки на користування квартирою, після смерті їх батька не заперечували право матері на спадкування в рівних частках з ними спадкового майна, що залишилося після смерті їх батька та її чоловіка, і тільки заява ОСОБА_2 від 27 січня 2017 року до Другої київської державної нотаріальної контори свідчить про те, що між спадкоємцями виник спір, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про те, що позивач не пропустила строк позовної давності, оскільки з цим позовом ОСОБА_1 звернулася 05 липня 2018 року.

Аргументи заявника про неврахування висновків Верховного Суду, наведених 
у касаційній скарзі, є безпідставними, оскільки висновки, зроблені судами у цій справі, не суперечать висновкам Верховного Суду у справах, зазначених заявником у касаційній скарзі.

Інші доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення ухвалено без додержання норм матеріального і процесуального права. Фактично доводи касаційної скарги зводяться до необхідності переоцінки доказів та встановлення фактичних обставин справи, що відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, 
у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 
10 лютого 2010 року).

Верховний Суд встановив, що оскаржувані судові рішення ухвалені 
з додержанням норм матеріального права та процесуального права, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують, на їх законність не впливають.

Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судових рішень, касаційний суд не встановив.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги

Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.

Переглянувши оскаржувані судові рішення в межах доводів касаційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року та постанови Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 року - без змін, оскільки підстав для їх скасування немає.

З огляду на те, що Верховний Суд залишає касаційну скаргу без задоволення, розподіл судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України не здійснюється.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_2 - ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2024 року та постанову Київського апеляційного суду від 11 лютого 2025 рокузалишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: В. М. Коротун

І. А. Воробйова

М. Є. Червинська