Справа № 132/521/25
Провадження № 22-ц/801/818/2026
Категорія: 53
Головуючий у суді 1-ї інстанції Карнаух Н. П.
Доповідач:Войтко Ю. Б.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 квітня 2026 року	Справа № 132/521/25	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з цивільних справ:
головуючого (судді-доповідача): Войтка Ю. Б.,
суддів Матківської М. В., Міхасішина І. В.,
з участю секретаря судового засідання: Кахно О. А., 
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Овертон Логістик» на рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 23 січня 2026 року, ухвалене під головуванням судді Карнауха Н. П. в залі суду в місті Калинівка Вінницька область, 
у цивільній справі № 132/521/25 за позовом  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Овертон Логістик» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи, 
встановив:
Короткий зміст вимог 
У лютому 2025 року  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися в суд з вказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Овертон Логістик» про стягнення моральної шкоди, завданої смертю фізичної особи.
Позов мотивований тим, що 08 лютого 2023 року близько 17:00 години ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Renault T 440» з напівпричепом «Schmitz SKO 24L», рухаючись об`їзною дорогою м. Калинівки Вінницької області, допустив зіткнення з автомобілем «Daewoo Lanos», яким керувала ОСОБА_4 . Унаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження та перебувала на лікуванні у КНП «Вінницька міська клінічна лікарня швидкої медичної допомоги» з 08.02.2023 по 11.02.2023, де померла.
У межах кримінального провадження № 12023020000000165 від 08.02.2023 ОСОБА_3 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України. Ухвалою суду від 15.07.2024 року кримінальне провадження закрито на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку зі смертю обвинуваченого.
Позивачі зазначають, що транспортний засіб, яким керував ОСОБА_3 , перебував у користуванні ТОВ «Овертон Логістик», у зв`язку з чим вважають, що саме відповідач повинен нести відповідальність за завдану шкоду як володілець джерела підвищеної небезпеки.
Унаслідок смерті ОСОБА_4 її чоловіку та сину, за твердженням позивачів, завдано моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, пов`язаних із втратою близької людини.
Крім того, позивачами понесено витрати на лікування у розмірі 20 575,45 грн, витрати на поховання у сумі 11 607,00 грн, а також витрати на встановлення пам`ятника у розмірі 106 510,00 грн.
В подальшому змінюючи позовні вимоги, просили стягнути з відповідача на користь ОСОБА_2 , 750000,00 грн. моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_4 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки та стягнути з відповідача на користь ОСОБА_1 750000,00 грн. моральної шкоди, завданої смертю ОСОБА_4 внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 23 січня 2026 року позов задоволено частково.
Стягнуто з ТОВ «Овертон Логістик» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду, завдану смертю дружини – ОСОБА_4 , в розмірі 400000 (чотириста тисяч) гривень. 
Стягнуто з ТОВ «Овертон Логістик» на користь ОСОБА_2 моральну шкоду, завдану смертю матері – ОСОБА_4 , в розмірі 400000 (чотириста тисяч) гривень. 
Стягнуто з ТОВ «Овертон Логістик» на користь держави судовий збір в розмірі 12 000 (дванадцять тисяч) гривень.
В іншій частині позовних вимог – відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із заподіянням шкоди життю та здоров`ю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки — транспортного засобу.
Судом встановлено, що на момент дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_3 керував транспортним засобом «Renault T 440» з напівпричепом, які перебували у користуванні ТОВ «Овертон Логістик», та діяв у межах трудових відносин із відповідачем. Вказані обставини відповідачем не заперечувались, а тому відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню.
З огляду на положення ст. 1187 ЦК України, саме володілець джерела підвищеної небезпеки — ТОВ «Овертон Логістик» — несе цивільно-правову відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини, якщо не доведе наявності непереборної сили або умислу потерпілого. Таких обставин судом не встановлено, а відповідачем не доведено.
Закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю обвинуваченого є нереабілітуючою підставою та не спростовує встановлених у ньому обставин. Досліджені судом матеріали підтверджують, що порушення водієм Правил дорожнього руху перебуває у причинному зв`язку з настанням ДТП та смертю потерпілої.
Суд також враховує, що обов`язок доведення вини відповідача у таких правовідносинах не покладається на позивача, який має довести лише факт шкоди та її розмір. Внаслідок смерті потерпілої право на відшкодування моральної шкоди мають її чоловік та син. Завдана їм моральна шкода полягає у глибоких душевних стражданнях, пов`язаних із втратою близької людини, що є невідновною немайновою втратою.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, враховує характер правопорушення, глибину та тривалість страждань, а також індивідуальні обставини позивачів.
З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та визначив розмір компенсації моральної шкоди у сумі 400 000 грн кожному з позивачів, вважаючи заявлений розмір завищеним.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
У лютому 2026 року ТОВ «Овертон Логістик» подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю.

Рух справи в суді апеляційної інстанції
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Вінницького апеляційного суду від 23 лютого 2026 року для розгляду цієї справи визначено склад колегії суддів: головуючий – суддя Войтко Ю. Б., судді: Міхасішин І. В., Матківська М. В.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2026 року вказану апеляційну скаргу залишено без руху та витребувано матеріали справи.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 06 березня 2026 року продовжено Товариству з обмеженою відповідальністю «Овертон Логістик» строк для усунення недоліків, вказаних в ухвалі Вінницького апеляційного суду від 27 лютого 2026 року.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 13 березня 2026 року, після усунення недоліків відкрито апеляційне провадження у справі, надано учасникам справи строк для подання відзиву на апеляційну скаргу.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 24 березня 2026 року справу призначено до апеляційного розгляду на 07 квітня 2026 року о 11:40 год з повідомленням сторін. 
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 01 квітня 2026 року задоволено клопотання представника ТОВ «Овертон Логістик» - адвоката Карнакова О. В. про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів.
Ухвалою Вінницького апеляційного суду від 07 квітня 2026 року витребувано з Калинівського районного суду Вінницької області матеріали кримінальної справи № 132/1213/23 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України. Розгляд справи відкладено на 28 квітня 2026 року о 11:20 год.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права, а також неповно з`ясував фактичні обставини справи та неналежним чином оцінив наявні докази.
Скаржник зазначає, що суд дійшов помилкового висновку про наявність підстав для покладення відповідальності на ТОВ «Овертон Логістик», оскільки не встановлено належними та допустимими доказами протиправної поведінки та вини водія ОСОБА_3 у спричиненні дорожньо-транспортної пригоди.
На думку апелянта, спірні правовідносини виникли внаслідок взаємодії двох джерел підвищеної небезпеки — транспортних засобів, а відтак підлягають регулюванню положеннями ст. 1188 ЦК України, які передбачають відповідальність на загальних засадах, тобто за принципом вини. У такому випадку визначальним є встановлення вини кожного з учасників дорожньо-транспортної пригоди та її ступеня, а також причинного зв`язку між діями кожного з них і настанням шкоди.
Скаржник наголошує, що позивачами не надано жодного належного доказу, який би підтверджував вину ОСОБА_3 у спричиненні ДТП. Водночас суд першої інстанції, всупереч вимогам процесуального закону, дійшов висновку про доведеність вини останнього, пославшись виключно на ухвалу суду від 15.07.2024 про закриття кримінального провадження.
Апелянт вказує, що така ухвала не має преюдиціального значення відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, оскільки не містить висновків про винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, а тому не може бути належною підставою для висновку про наявність вини ОСОБА_3 у межах цивільного судочинства.
Крім того, скаржник звертає увагу, що суд першої інстанції не надав належної правової оцінки висновку експерта від 17.02.2023 року, чим порушив вимоги щодо всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів, передбачені цивільним процесуальним законодавством.
Окремо апелянт зазначає, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушень Правил дорожнього руху України з боку інших учасників — водія-інструктора ОСОБА_5 та стажера ОСОБА_4 . Зокрема, вони здійснювали початкове навчання водінню транспортного засобу на заміській дорозі з дозволеною швидкістю руху до 90 км/год, а не на спеціально відведених майданчиках чи автодромах, що суперечить вимогам ПДР та створює підвищену небезпеку для інших учасників дорожнього руху.
За твердженням скаржника, саме порушення зазначеними особами вимог пунктів 1.5, 12.9, 24.4, 27.2 Правил дорожнього руху України призвело до виникнення аварійної ситуації та стало безпосередньою причиною дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, апелянт вважає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував можливу вину інших учасників ДТП, не встановив належним чином причинно-наслідковий зв`язок між діями кожного з учасників та настанням шкоди, а також неправильно застосував норми матеріального права, зокрема статті 1187, 1188 ЦК України.
У зв`язку з наведеним скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції як незаконне та необґрунтоване і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Доводи особи, яка подала відзив на апеляційну скаргу
Сторони не скористались своїм правом на подання до суду своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не направили, що за положеннями ч. 3 ст. 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Позиція учасників справи у судовому засіданні
Представник відповідача ТОВ «Овертон Логістик» вимоги апеляційної скарги підтримав на умовах викладених в ній, та просив задовольнити.
Позивачі  ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник відповідача ОСОБА_6 проти вимог апеляційної скарги заперечував, просить залишити судове рішення без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судом
Судом установлено, що  ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 27.10.2009 зареєстровано шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 , виданим 27.10.2009 відділом РАЦС Калинівського РУЮ у Вінницькій області. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - ОСОБА_8 (а.с. 6).
ІНФОРМАЦІЯ_3 у подружжя народився син ОСОБА_2 , що підтверджується копією свідоцтва серії НОМЕР_2 , виданим 19.03.2010 відділом РАЦС Калинівського РУЮ у Вінницькій області (а.с. 7).
Згідно зі свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_3 , виданим 17.02.2023 Калинівським відділом ДРАЦС у Хмільницькому районі Вінницької області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 9).
Відповідно до довідки від 13.02.2023 Вінницького обласного бюро СМЕ причиною смерті ОСОБА_4 стала відкрита черепно-мозкова травма, набряк, набухання головного мозку (а.с. 10).
Ухвалою Калинівського районного суду Вінницької області від 15.07.2024 у справі 132/1213/23 закрито кримінальне провадження, відомості щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023020000000165 від 08.02.2023, за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, на підставі п. 5 ч. 1 ст. 284 КПК України, у зв`язку зі смертю обвинуваченого. Вказане судове рішення 22.07.2023 набрало законної сили.
Згідно із обвинувальним актом у цьому кримінальному провадженні ОСОБА_3 , 08.02.2023 о 16:50 год., керуючи технічно справним автопоїздом у складі автомобіля «Renault T 440», державний номерний знак НОМЕР_4 , із напівпричепом «Schmitz SKO 24L», державний номерний знак НОМЕР_5 , рухаючись 279 км автодороги М21, в напрямку м. Житомир, на об`їзній дорозі м. Калинівки Вінницької області, маючи об`єктивну можливість виявити автомобіль «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_6 , під керуванням ОСОБА_4 , яка під час навчання із практичного керування разом з інструктором ОСОБА_5 , рухалася у попутному напрямку по переду, не врахував швидкості руху транспортного засобу, дорожньої обстановки, не дотримався безпечної дистанції, в момент виникнення небезпеки для руху, та допустив зіткнення із задньою частиною автомобіля «Daewoo Lanos», державний номерний знак НОМЕР_6 . В автомобілі «Daewoo Lanos» на час вказаного зіткнення перебувало дві особи: водій ОСОБА_4 та інструктор ОСОБА_5 . В результаті ДТП ОСОБА_4 , отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла у Вінницькій міській клінічній лікарні ШМД.
Позиція суду апеляційної інстанції
Апеляційний суд у складі судової колегії, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали цивільної справи, матеріали кримінальної справи № 132/1213/23 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України і обговоривши підстави апеляційної скарги, дійшов таких висновків.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Указаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.

Мотиви, з яких виходить суд апеляційної інстанції, та застосовані норми права
Частиною 1 ст. 2 ЦПК України встановлено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Спір між сторонами у цій справі виник з приводу відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що спричинила смерть потерпілої, та визначення особи, відповідальної за таку шкоду як володільця джерела підвищеної небезпеки. 
За змістом статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, підлягає відшкодуванню особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Водночас законодавець передбачив випадки, коли така шкода відшкодовується незалежно від вини, зокрема якщо її завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.
Частиною другою статті 1168 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана смертю фізичної особи, відшкодовується її чоловікові (дружині), батькам (усиновлювачам), дітям (усиновленим), а також іншим особам, які проживали з нею однією сім`єю.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 1187 ЦК України діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, є джерелом підвищеної небезпеки, а шкода, завдана таким джерелом, підлягає відшкодуванню особою, яка на відповідній правовій підставі володіє цим транспортним засобом. При цьому така особа звільняється від відповідальності лише у разі доведення, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.
Системний аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що у справах про відшкодування шкоди, завданої смертю особи внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, обов`язок доказування вини заподіювача шкоди не покладається на позивача. Достатнім є встановлення факту заподіяння шкоди, її розміру та причинного зв`язку між шкодою і дією джерела підвищеної небезпеки.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 03 грудня 2014 року у справі № 6-183цс14, відповідно до якої позивач не зобов`язаний доводити вину відповідача, а має довести факт заподіяння шкоди та її розмір.
Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
Крім того, у постановах Верховного Суду від 24 грудня 2024 року у справі № 630/554/23 (провадження № 61-3965св24) та від 21 липня 2025 року у справі № 642/4547/23 (провадження № 61-9363св24) наголошено, що відшкодування моральної шкоди, завданої смертю особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки, здійснюється незалежно від вини особи, яка володіє таким джерелом.
Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип, по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції.
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (справа «Станков проти Болгарії», № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, від 12 липня 2007 року).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновлення стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (постанова Верховного Суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20).
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 1188 ЦК України у разі взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто залежно від вини кожного з учасників.
Отже, у випадках, коли дорожньо-транспортна пригода є наслідком взаємодії двох транспортних засобів, суд повинен встановити причинно-наслідковий зв`язок між діями кожного з учасників та настанням шкоди, а також визначити ступінь їх вини.
Разом з тим, навіть за наявності такої взаємодії, обов`язок доведення обставин, що звільняють від відповідальності (зокрема відсутності вини або наявності вини потерпілого), покладається на відповідача.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі послалися на те, що шкода заподіяна внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки транспортного засобу, який перебував у володінні відповідача, а тому відповідно до вимог цивільного законодавства останній зобов`язаний відшкодувати моральну та матеріальну шкоду, завдану смертю потерпілої.
У справах вказаної категорії позивач зобов`язаний довести факт завдання шкоди, її розмір та причинний зв`язок із дією джерела підвищеної небезпеки, тоді як обов`язок доведення підстав звільнення від відповідальності покладається на відповідача.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 08 лютого 2023 року близько о 17:00 години ОСОБА_3 , керуючи транспортним засобом «Renault T 440» у складі з напівпричепом «Schmitz SKO 24L», рухаючись об`їзною дорогою м. Калинівки Вінницької області у напрямку м. Житомир, не врахував дорожню обстановку, не обрав безпечної швидкості руху та дистанції, унаслідок чого допустив зіткнення із автомобілем «Daewoo Lanos», в якому перебувало дві особи водій ОСОБА_4 та інструктор ОСОБА_5 ..
Унаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 отримала тяжкі тілесні ушкодження, від яких померла ІНФОРМАЦІЯ_5 під час лікування у медичному закладі.
Зазначені обставини встановлені з обвинувального акту в рамках кримінального провадження №12023020000000165 від 08.03.2023.
Не можна погодитися з аргументами автора апеляційної скарги з того приводу, що ухвала про закриття кримінального провадження не є істотним доказом для вирішення спірних правовідносин.
З огляду на правила ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.
Статтею 284 КПК України передбачено вичерпний перелік підстав для закриття кримінального провадження. Вони, у свою чергу, класифікуються за критеріями реабілітуючих та нереабілітуючих. Реабілітуючі пов`язані з констатацією того факту, що підозрюваний/обвинувачений не вчинив злочину. На противагу цьому нереабілітуючі позитивно вирішують питання про вчинення особою злочину. До перших належать лише три підстави: встановлено відсутність події кримінального правопорушення; встановлено відсутність у діянні складу кримінального правопорушення; не встановлено достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді та вичерпано можливості їх отримати.
Коли йдеться про реабілітуючі підстави закриття кримінального провадження, слід виходити з того, що особа не вчинила протиправного діяння, передбаченого кримінальним законом, i, як результат, має право на реабілітацію. До таких підстав належать ті, які свідчать про повну невинуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, що їй інкримінується, і мають наслідки зняття підозри, відновлення доброго імені, гідності та репутації.
Верховний Суд у справі №449/1689/19 наголосив, що нереабілітуючі підстави закриття кримінального провадження означають, що стосовно особи зібрано достатньо доказів для підозри у вчиненні кримінального правопорушення, однак, у силу певних обставин кримінальне провадження щодо цієї особи виключається.
Обов`язковість преюдиційності обставин зазначеної ухвали про закриття кримінального провадження стосувалася лише двох питань: чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони відповідними особами.
Отже, в цьому випадку обставини преюдиції є наявними. У разі ж, якщо провадження у справі було б закрито за реабілітуючими обставинами, то ця ухвала свідчила б про відсутність підстав для цивільної відповідальності.
Щодо обов`язку відшкодувати завдану шкоду, то він виникає у її завдавача за умови, що його дії були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та вина зазначеної особи.
При цьому всупереч твердженням заявника закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України не означає відсутності вини для цивільно-правової відповідальності, а обставини щодо допущення іншим учасником ДТП порушень Правил дорожнього руху повинні були встановлюватися та досліджуватися судом в кримінальному провадженні при запереченнях щодо закриття кримінального провадження. Суд в порядку цивільного провадження не має юрисдикційних повноважень встановлювати чи спростовувати факт вчинення кримінального правопорушення.
Так, в рамках кримінального провадження №12023020000000165 від 08.03.2023 в Калинівському районному суді Вінницької області розглядалась кримінальна справа № 132/1213/23 за обвинуваченням ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, а саме у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинив загибель кількох осіб.
Апеляційним судом витребувано та досліджено матеріали даної кримінальної справи № 132/1213/23 з якої слідує, що ухвалою суду від 15 липня 2024 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_3 закрито на підставі п.5 ч.1 ст. 284 КПК України, у зв`язку з смертю обвинуваченого, що є нереабілітуючою підставою. 
У межах даної кримінальної справи № 132/1213/23 було проведено судову автотехнічну експертизу, за результатами якої складено висновок експерта від 17.02.2023 № СЕ-19/102-23/3247-ІТ.
Як убачається зі змісту зазначеного висновку, у пункті 1 експертом встановлено, що в заданій дорожній обстановці в діях водія автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_4 (інструктора ОСОБА_5 ) з технічної точки зору невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України не вбачається. Крім того, відповідно до пункту 6 висновку, за тих самих вихідних даних та технічних параметрів, визначених у постанові про призначення експертизи та матеріалах кримінального провадження, у діях вказаних осіб відсутні порушення вимог ПДР, які перебували б у причинному зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.
Водночас експертом прямо встановлено, що в заданій дорожній обстановці у діях водія автопоїзда у складі автомобіля «Renault T 440» з напівпричепом «Schmitz SKO 24L» ОСОБА_3 наявні невідповідності вимогам пунктів 12.3 та 13.1 Правил дорожнього руху України, які з технічної точки зору перебувають у прямому причинному зв`язку з виникненням зазначеної дорожньо-транспортної пригоди.
Таким чином, висновок експерта є чітким, послідовним та таким, що не допускає подвійного тлумачення: він виключає наявність причинного зв`язку між діями водія «Daewoo Lanos» та настанням ДТП, водночас підтверджуючи, що саме порушення Правил дорожнього руху з боку водія ОСОБА_3 стали визначальним чинником виникнення аварійної ситуації та її наслідків.
Отже, наведений висновок експерта прямо спростовує твердження скаржника про те, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення Правил дорожнього руху водієм-інструктором ОСОБА_5 та стажером ОСОБА_4 , зокрема вимог пунктів 1.5, підпункту «в» пункту 12.9, пункту 24.4, підпункту «д» пункту 27.2 ПДР України. Вказані обставини не знайшли свого підтвердження жодними належними та допустимими доказами, наявними у матеріалах справи.
Апеляційний суд, оцінюючи зазначений висновок експерта відповідно до вимог статей 89, 94 ЦПК України, дійшов висновку про його належність, допустимість і доказове значення, оскільки експертом визначено механізм виникнення дорожньо-транспортної пригоди, проаналізовано дорожню обстановку, дії учасників та технічні можливості уникнення зіткнення. При цьому сукупність установлених експертизою обставин свідчить про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями водія ОСОБА_3 та настанням шкідливих наслідків, що узгоджується з іншими доказами у справі.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги про наявність порушень з боку водія-інструктора та стажера як причини ДТП є необґрунтованими, спростовуються належними та допустимими доказами, зокрема висновком судової експертизи, та фактично зводяться до довільного переосмислення встановлених обставин справи, що не спростовує правильності висновків суду першої інстанції щодо причин виникнення дорожньо-транспортної пригоди та підстав цивільно-правової відповідальності відповідача.
Колегія суддів також враховує, що відповідач не надав жодних доказів на підтвердження наявності обставин непереборної сили або умислу потерпілої, які відповідно до вимог статті 1187 ЦК України могли б звільнити його від відповідальності.
При цьому встановлено, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах із ТОВ «Овертон Логістик» та керував транспортним засобом, який використовувався відповідачем у його господарській діяльності.
Зазначені обставини відповідачем не заперечувалися, що відповідно до частини першої статті 82 ЦПК України звільняє позивача від обов`язку їх доказування.
Таким чином, транспортний засіб, за участю якого сталася дорожньо-транспортна пригода, перебував у володінні відповідача, що свідчить про наявність у нього статусу володільця джерела підвищеної небезпеки.
Посилання скаржника на відсутність обвинувального вироку суду як підставу для звільнення від відповідальності ОСОБА_3 та посилання на те, що в ухвалі про закриття кримінального провадження не встановлено і не зазначено про винуватість водія ОСОБА_3 , оскільки питання вини по суті не вирішувалося, а відтак відсутня його вина у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди, є безпідставними.
Як убачається з матеріалів справи, кримінальне провадження було закрито на підставі пункту 5 частини першої статті 284 Кримінального процесуального кодексу України у зв`язку зі смертю обвинуваченого.
Передусім, закриття кримінального провадження на підставі пункту 5 частини першої статті 284 КПК України у зв`язку зі смертю обвинуваченого не є реабілітуючою підставою та не свідчить про відсутність події кримінального правопорушення чи непричетність особи до його вчинення. Така процесуальна підстава припиняє кримінальне переслідування з огляду на об`єктивні обставини, але не спростовує встановлених у ході досудового розслідування фактичних даних щодо механізму події та поведінки її учасників.
Водночас, відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України, ухвала суду про закриття кримінального провадження дійсно не має преюдиціального значення для цивільної справи в частині встановлення вини особи. Однак це не означає, що суд цивільної юрисдикції позбавлений права досліджувати обставини події та встановлювати наявність чи відсутність протиправної поведінки, причинного зв`язку і, за необхідності, вини на підставі сукупності доказів, поданих сторонами.
Більше того, у спірних правовідносинах, що виникли з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, питання вини не є визначальним для покладення обов`язку відшкодування шкоди. Згідно зі статтями 1167, 1187 ЦК України, така відповідальність настає незалежно від вини особи, яка володіє джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведено наявність обставин, що звільняють від відповідальності, зокрема непереборної сили або умислу потерпілого.
Крім того, матеріали справи містять достатні та належні докази, зокрема висновок експерта, матеріали досудового розслідування та інші письмові докази, які у своїй сукупності підтверджують, що дії водія ОСОБА_3 перебували у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди та настанням смерті потерпілої.
Отже, відсутність обвинувального вироку або прямого формулювання про винуватість особи в ухвалі про закриття кримінального провадження не виключає можливості встановлення відповідних обставин у межах цивільного судочинства та не звільняє відповідача від обов`язку відшкодувати завдану шкоду.
З огляду на наведене, доводи апеляційної скарги у цій частині є необґрунтованими та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції.
Серед іншого скаржник посилається на те, що у матеріалах кримінальної справи містяться докази порушення вимог Правил дорожнього руху України з боку водія автомобіля «Daewoo Lanos» ОСОБА_4 та інструктора ОСОБА_5 , однак колегія суддів також вважає такі доводи необґрунтованими з огляду на таке.
Так, в матеріалах кримінальної справи № 132/1213/23 наявний лист ГУНП у Вінницькій області від 03.04.2023 № 3136/24-2023, відповідно до якого під час досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_5 здійснювала практичне навчання водінню з порушенням вимог пункту 24.9 ПДР України
Проте, сам по собі зазначений лист органу досудового розслідування не є належним і достатнім доказом у розумінні статей 76–78 ЦПК України, оскільки має інформаційний характер, не містить процесуально оформлених висновків про наявність складу правопорушення та не підтверджує причинно-наслідкового зв`язку між викладеними у ньому обставинами та виникненням дорожньо-транспортної пригоди.
Більше того, як убачається з матеріалів кримінальної справи № 132/1213/23, на підставі зазначеного листа було ініційовано проведення позачергового засідання акредитаційної комісії, за результатами якого складено протокол № 13 від 06.04.2023. Згідно з цим протоколом представниками ТОВ «Автолюкс А» були надані пояснення та документи, які спростували факти, викладені у вказаному листі.
Отже, інформація, на яку посилається скаржник, не лише не підтверджена належними доказами, а й фактично була спростована у встановленому порядку.
Крім того, навіть за умови наявності певних порушень порядку організації навчання водінню, сам по собі цей факт не свідчить про їх причинний зв`язок із виникненням дорожньо-транспортної пригоди.
Як уже зазначалося, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи від 17.02.2023 № СЕ-19/102-23/3247-ІТ у діях водія автомобіля «Daewoo Lanos» та інструктора відсутні порушення вимог Правил дорожнього руху, які перебували б у причинному зв`язку з виникненням ДТП, тоді як у діях водія ОСОБА_3 встановлено порушення вимог пунктів 12.3 та 13.1 ПДР України, що перебувають у прямому причинному зв`язку з настанням події.
Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині ґрунтуються на вибірковому тлумаченні доказів, не підтверджуються належними та допустимими доказами у справі та не спростовують висновків суду першої інстанції щодо причин виникнення дорожньо-транспортної пригоди і підстав цивільно-правової відповідальності відповідача.
Доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не врахував висновок експерта № 2-05/23 від 12.05.2023, наданий відповідачем, та що зазначений висновок нібито підтверджує відсутність вини водія ОСОБА_3 , не заслуговують на увагу з таких підстав.
Як убачається з матеріалів справи, вказаний висновок не був предметом дослідження суду першої інстанції, а відтак не може бути належною підставою для перегляду законного й обґрунтованого рішення, оскільки відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу саме сторони зобов`язані подавати докази на підтвердження своїх вимог і заперечень у встановлені процесуальним законом строки. Крім того, зі змісту самого висновку № 2-05/23 від 12.05.2023 вбачається, що він складений на замовлення сторони захисту (за клопотанням адвоката), а не в порядку, передбаченому процесуальним законом, за ухвалою суду чи постановою слідчого (суду) у межах кримінального або цивільного провадження. За таких обставин зазначений документ не має статусу судової експертизи у розумінні процесуального закону, а є лише письмовим доказом, який підлягає оцінці судом з урахуванням інших доказів у справі.
З огляду на викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що висновок експерта № 2-05/23 від 12.05.2023 не є належним, допустимим і достатнім доказом у розумінні статей 76–80, 89 ЦПК України, спростовується висновком експерта від 17.02.2023 № СЕ-19/102-23/3247-ІТ, не спростовує встановлених судом першої інстанції обставин справи та не впливає на правильність ухваленого рішення.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із встановлених фактичних обставин справи, наданої їм належної правової оцінки та правильного застосування норм матеріального і процесуального права.
Зокрема, суд дійшов правильного висновку про те, що спірні правовідносини виникли у зв`язку із заподіянням шкоди джерелом підвищеної небезпеки, а відтак підлягають регулюванню положеннями статей 1166, 1167, 1187, 1188 Цивільного кодексу України. При цьому суд першої інстанції вірно визначив, що обов`язок відшкодування шкоди покладається на особу, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, незалежно від доведення її вини, якщо не встановлено обставин, що звільняють від відповідальності.
Дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд обґрунтовано встановив причинно-наслідковий зв`язок між діями водія транспортного засобу, який перебував у користуванні відповідача, та настанням дорожньо-транспортної пригоди і її наслідків у вигляді смерті потерпілої. Водночас відповідачем не доведено наявності обставин непереборної сили чи умислу потерпілої, які відповідно до закону могли б бути підставою для звільнення від цивільно-правової відповідальності.
Суд першої інстанції також правильно оцінив висновок судової експертизи та інші докази, відхиливши доводи сторони відповідача щодо наявності вини у діях водія іншого транспортного засобу, оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження належними та допустимими доказами.
Окрім цього, суд обґрунтовано врахував, що закриття кримінального провадження у зв`язку зі смертю обвинуваченого не є реабілітуючою підставою та не спростовує встановлених під час досудового розслідування обставин, а також не виключає можливості встановлення цивільно-правової відповідальності на підставі сукупності доказів у справі.
Визначаючи розмір моральної шкоди, суд першої інстанції діяв у межах наданих йому дискреційних повноважень, врахував характер правопорушення, глибину моральних страждань позивачів, незворотність втрати близької людини, а також засади розумності, виваженості та справедливості.
З урахуванням наведеного, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи, надав належну правову оцінку доказам та дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для покладення на відповідача обов`язку відшкодувати шкоду, завдану смертю потерпілої.
З огляду на викладене, доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують правильності висновків суду першої інстанції та зводяться фактично до переоцінки доказів, що не є підставою для скасування законного й обґрунтованого судового рішення.
Отже, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Європейський суд з прав людини неодноразово вказував, що право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»).
Згідно з статтею 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.
Щодо судових витрат
За правилами частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Зважаючи на те, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, відсутні підстави для перерозподілу чи відшкодування судових витрат, пов`язаних з розглядом справи в суді апеляційної інстанції.
Керуючись статтями 375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,

постановив:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Овертон Логістик» залишити без задоволення.
Рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 23 січня 2026 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 30 квітня 2026 року.

Суддя-доповідач Ю. Б. Войтко

Судді: М. В. Матківська

І. В. Міхасішин