ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

07 травня 2026 року
м. Київ
справа № 759/12534/24
провадження № 51-726км26

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі - Суд) у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 

за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12024100080001478, за обвинуваченням 
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Новодонецьке Донецької області, жителя м. Києва, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 307 Кримінального кодексу України (далі - КК).
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 307 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. 
На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням зі встановленням іспитового строку 2 роки.
Вирішено питання щодо долі речових доказів та процесуальних витрат у  кримінальному провадженні.
Київський апеляційний суд ухвалою від 27 листопада 2025 року апеляційну скаргу прокурора задовольнив частково, вирок Святошинського районного суду м. Києва від 23 вересня 2024 року щодо ОСОБА_6 змінив у частині вирішення долі речових доказів: скасував арешт речових доказів та на підставі статті 96-2 КК застосував спеціальну конфіскацію до мобільного телефона марки «Redmi», IMEI НОМЕР_1 , IMEI НОМЕР_2 , належного ОСОБА_6 , конфіскувавши його в дохід держави. Постановив речові докази у кримінальному провадженні: грошові кошти в розмірі 59 грн, сумку з особистими речами, - повернути ОСОБА_6 ; пластикову коробку, електронні ваги, пластиковий пристрій для подрібнення, поліетиленові пакети - знищити.
В іншій частині вирок суду першої інстанції залишив без змін.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він за невстановлених обставин незаконно придбав з метою збуту наркотичний засіб - канабіс, обіг якого обмежено, загальною масою 44,32 г, який незаконно зберігав з метою збуту за місцем свого проживання на АДРЕСА_1 . 
Згодом ОСОБА_6 у невстановлений час, але не пізніше 16:46 25 квітня 2024 року за допомогою електронних ваг розфасував частину придбаного ним наркотичного засобу в 16 поліетиленових пакетів (згортків) загальною масою 12,77 г.
Того ж дня ОСОБА_6 , діючи умисно, з метою збуту, залишив шляхом здійснення закладок у м. Києві дев`ять раніше розфасованих згортків загальною масою 7,37 г з канабісом для його подальшого збуту потенційним покупцям:
- у період із 16:46 до 17:06 біля під`їзду № 1 на АДРЕСА_2 - п`ять згортків;
- у період із 17:14 до 17:19 біля під`їзду № 1 на АДРЕСА_3 - чотири згортки.
Ці згортки того ж дня під час слідчих дій за участю ОСОБА_6 були виявлені та вилучені за вказаними адресами.
Крім того, зазначеного дня у ОСОБА_6 в ході його затримання та особистого обшуку працівники поліції вилучили сім поліетиленових пакетів (згортків) із наркотичним засобом - канабісом загальною масою 5,4 г, який він незаконно зберігав при собі з метою збуту, а під час санкціонованого судом обшуку кімнати за місцем його проживання на АДРЕСА_1 - пластикову коробку білого кольору, з наркотичним засобом - канабісом загальною масою 31,55 г, який ОСОБА_6 зберігав з метою збуту.
Короткий зміст наведених у касаційній скарзі вимог та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону й неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Стверджує, що апеляційний суд, порушуючи вимоги статті 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) належним чином не перевірив доводів апеляційної скарги прокурора щодо необґрунтованого застосування статті 75 КК та не мотивував рішення про відмову в задоволенні поданої скарги. Зазначає, що поза увагою суду залишилися твердження прокурора про тяжкість вчиненого злочину, його підвищений ступінь суспільної небезпеки, а також фактичні обставини скоєного.
Вважає, що апеляційний суд не врахував і висновку Верховного Суду, викладеного в постанові Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 21 березня 2024 року (справа № 758/5158/22).
На переконання прокурора, достатніх підстав для застосування до ОСОБА_6 положень статті 75 КК немає, призначене засудженому покарання є явно несправедливим.
Позиції учасників судового провадження
У судовому засіданні прокурор просив задовольнити касаційну скаргу, скасувати ухвалу апеляційного суду, а справу направити на новий апеляційний розгляд. Захисник і засуджений заперечують проти задоволення касаційної скарги.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, Суд дійшов висновку про таке.
Згідно із частиною другою статті 438 КПК при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 412-414 цього ж Кодексу.
Відповідно до положень статті 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за обставин, встановлених та перевірених місцевим судом у порядку частини третьої статті 349 КПК, і кваліфікація його дій за частиною першою статті 307 КК у касаційній скарзі не оспорюються, а тому в касаційному порядку не перевіряються.
Доводи прокурора щодо безпідставного застосування до засудженого положень статті 75 КК та постановлення оскарженої ухвали з порушенням вимог статті 419 КПК колегія суддів вважає неспроможними.
За правилами статті 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, встановлених цим Кодексом, а обґрунтованим - рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вимогами кримінального процесуального закону передбачено, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності й обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального і процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим у судовому засіданні.
Крім додержання цих вимог, у судовому рішенні слід проаналізувати і зіставити з наявними у провадженні матеріалами всі доводи, наведені в апеляції, дати на кожен із них вичерпну відповідь.
Згідно зі статтею 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених в апеляційних скаргах, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними та мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Приписами статті 50 КК передбачено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
При цьому каральна функція не є домінуючою, а обраний захід примусу має найбільш сприяти досягненню справедливого балансу між правами і свободами особи та захистом інтересів держави й суспільства. Покарання має бути співмірним злочину, що передбачає врахування способу та об`єкта посягання, тяжкості наслідків вчиненого і потенційної суспільної небезпеки. Така домірність є необхідним проявом справедливості кримінальної відповідальності.
Виправлення як мета покарання - це той наслідок, який прагне досягнути держава передбаченими законом заходами примусу, а виправлення засудженого - це певні зміни в його особистості, які утримають його надалі від вчинення нових злочинів. З моральної точки зору виправлення засудженого і є кінцевою метою покарання.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.
Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору форми реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Відповідно до статті 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, кримінальне правопорушення, передбачене статтями 403, 405, 407, 408, 429 цього Кодексу, вчинене в умовах воєнного стану чи в бойовій обстановці, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, катування, передбачене частиною третьою статті 127 цього Кодексу, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Водночас дискреційні повноваження суду щодо призначення покарання або вирішення питання про звільнення від його відбування мають межі, які передбачають повноваження судів апеляційної та касаційної інстанцій скасувати або змінити судове рішення на підставі статті 414 КПК у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, зокрема, коли покарання хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, проте за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Як убачається з оскаржуваного судового рішення, апеляційний суд указаних правил дотримався.
За наслідками апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції не встановив, що місцевий суд допустив порушення вимог закону України про кримінальну відповідальність під час призначення покарання, погодився з висновками суду попередньої інстанції у зазначеній частині та навів докладні мотиви прийнятого рішення.
Суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_6 покарання, дотримуючись наведених вимог закону України про кримінальну відповідальність, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, що згідно зі статтею 12 КК є тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, характеризується виключно позитивно, на обліку в нарколога та психіатра не перебуває, працевлаштувався, виконав вимоги закону щодо військового обліку; а також суд взяв до уваги відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність обставин, що пом`якшують покарання, якими визнав щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину.
Зважив суд і на позицію сторони обвинувачення, яка вважала за достатнє призначити ОСОБА_6 мінімальне покарання, передбачене санкцією частини першої статті 307 КК.
При цьому районний суд, вказавши на наявність обставин, що пом`якшують покарання, передбачених пунктом першим частини першої статті 66 КК, відсутність обставин, що обтяжують покарання, а також визнання ОСОБА_6 своєї вини у вчиненому та призначив засудженому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Водночас суд, врахувавши сукупність всіх обставин кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_6 , його ставлення до вчиненого, те, що він щиро визнав свою вину в повному обсязі, працевлаштувався, виконав вимоги закону стосовно військового обліку, наявність обставин, які пом`якшують покарання, дійшов висновку, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, а тому застосував положення статті 75 КК, зазначивши, що саме таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нового кримінального правопорушення.
Апеляційний суд, переглянувши вирок місцевого суду за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої щодо призначеного покарання є аналогічними доводам у касаційній скарзі прокурора, ствердив про правильність прийнятого рішення у вказаній частині та обґрунтовано залишив вирок без змін, зазначивши в ухвалі підстави постановлення такого судового рішення.
Перевіряючи вказаний вирок, апеляційний суд дійшов висновку, що суд першої інстанції дотримався вимог статей 50, 65 КК, призначивши ОСОБА_6 покарання в межах, встановлених санкцією статті Особливої частини цього Кодексу, відповідно до положень його Загальної частини та з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного та обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання. 
Також апеляційний суд зауважив, що місцевий суд, взявши до уваги конкретні обставини кримінального провадження, дані про особу обвинуваченого, наявність пом`якшуючих покарання обставин, дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень статті 75 КК.
Водночас суд апеляційної інстанції не вбачав будь-яких обмежень щодо застосування до ОСОБА_6 положень статті 75 КК, вказавши на те, що призначення саме такого покарання буде відповідати принципу необхідності й достатності для виправлення обвинуваченого.
З огляду на викладене апеляційний суд вважав, що доводи апеляційної скарги прокурора про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання з реальним його відбуванням не знайшли підтвердження в ході апеляційного розгляду.
З такими висновками судів попередніх інстанцій погоджується і Суд, оскільки обраний засудженому захід примусу відповідає вимогам статей 50, 65-67 КК, характеру та ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення і сприятиме безпеці суспільства без надмірної ізоляції. Правових підстав вважати його явно несправедливим через м`якість немає. Відсутні й мотиви для висновку про те, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення, передбачені статтею 75 КК.
Застосування від імені держави до особи, яка визнана винною, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які реалізовано в цьому провадженні.
Щодо покликань прокурора на суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення та кількість вилученого наркотичного засобу, то зазначене, з огляду на правила статті 75 КК, не створює безумовної перешкоди для звільнення від відбування покарання з випробуванням.
На переконання колегії суддів касаційного суду, доводи прокурора попри їх сукупність і зміст, у тому числі його посилання на практику Верховного Суду в подібних справах, не спростовують правильності визначення судами в цьому кримінальному провадженні розміру призначеного ОСОБА_6 покарання та форми його відбування.
У свою чергу Суд звертає увагу на те, що звільнення від відбування покарання з випробуванням передбачає покладення на особу, звільнену від відбування покарання, певних обов`язків, виконання яких свідчить про виправлення засудженого. У протилежному випадку суд, з урахуванням частини другої статті 78 КК, вправі направити засудженого для відбування призначеного покарання. Тобто звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання є його шансом на виправлення без поміщення до кримінально-виконавчої установи закритого типу. Водночас, покладення на останнього обов`язків, визначених статтею 76 КК, є тим засобом, що дозволить перевірити засудженого на здатність виправитися без ізоляції від суспільства.
Постановлена у кримінальному провадженні ухвала апеляційного суду є належно вмотивованою та обґрунтованою, її зміст відповідає вимогам статей 370, 419 КПК, у ній наведено докладні мотиви, з яких виходив суд, і положення закону, якими він керувався під час її постановлення. 
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які є безумовними підставами для скасування оскарженої ухвали, Суд не встановив.
Керуючись статтями 441, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Верховний Суд
ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8 , який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 27 листопада 2025 року стосовно ОСОБА_6 - без зміни.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3