ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 643/5052/25 Головуючий суддя І інстанції Пасічник О. М.
Провадження № 22-ц/818/848/26 Суддя доповідач Яцина В.Б.
Категорія: споживчого кредиту
П О С Т А Н О В А
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2026 року м. Харків.
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого судді Яцини В.Б.
суддів колегії: Тичкової О.Ю., Мальованого Ю.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» на рішення Салтівського районного суду м.Харкова від 18 серпня 2025 року у справі №643/5052/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,

В С Т А Н О В И В :
У березні 2025 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» (далі – ТОВ «ФК «Суперіум») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 70267,79 грн, а також судових витрат зі сплати судового збору в сумі 2422,40 грн.
Позовна заява мотивована тим, що 12.08.2019 ОСОБА_1 уклав з Акціонерним товариством «УКРСИББАНК» Договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №95951111000.
Відповідно до п.1.1 Договору, підписуючи цей Договір, позичальник погоджується з викладеними у Правилах (договірних умовах) споживчого кредитування позичальників АТ «УКРСИББАНК» з можливістю відкриття і розрахунково-касового обслуговування карткових рахунків, які розміщені для ознайомлення на сайті www.my.ukrsibbank.com та на інформаційних стендах у приміщеннях установ банку та оприлюднені у газеті «Урядовий кур`єр» №105 від 09.06.2017 (з усіма змінами і доповненнями): умовами надання споживчого кредиту позичальнику, його обслуговування і погашення; умовами відкриття та розрахунково-касового обслуговування поточних карткових рахунків.
Відповідно до п.2.1 Договору, банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього Договору та Правил.
Відповідно до п.3.3 Договору, кредит надається позичальнику для особистих потреб, на споживчі цілі шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок позичальника, відкритий у банку, до якого випущено платіжну картку.
Як зазначено у позові, позичальник, в порушення умов Договору, свої зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим, АТ «УКРСИББАНК» відступлено ТОВ «ФК «Суперіум» на підставі Договору факторингу право вимоги до відповідача за вищевказаним Договором.
Таким чином, ТОВ «ФК «Суперіум» набуло право вимоги до відповідача та стало новим кредитором за вищевказаним Договором.
Загальна сума заборгованості відповідача відповідно до Реєстру боржників до Договору факторингу складає 70267,79 грн (заборгованість за основним боргом – 33993,02 грн, заборгованість за відсотками – 36274,77 грн, заборгованість за комісіями – 0 грн), що стало підставою звернення до суду.
Рішенням Салтівського районного суду м.Харкова від 18 серпня 2025 року позов залишено без задоволення.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, представник ТОВ «ФК «Суперіум» Вишневська О.І. подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Апелянт зазначає, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини справи та не надав належної оцінки всім поданим доказам. Зокрема, матеріалами справи підтверджується, що 08 грудня 2019 року між АТ «УКРСИББАНК» та ОСОБА_1 було укладено Договір-анкету про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку, яким визначено всі істотні умови кредитування, а банк виконав свої зобов`язання, надавши позичальнику можливість користуватися кредитними коштами у межах встановленого кредитного ліміту.
Зазначає, що відповідач користувався кредитними коштами, частково виконував умови договору, не оспорював його дійсності та не звертався до банку із претензіями щодо змісту чи умов кредитування. При цьому після відступлення права вимоги за Договором факторингу від 26 червня 2024 року позивач набув статусу нового кредитора.
Вважає, що факт отримання відповідачем кредитних коштів, користування ними та розмір заборгованості підтверджуються кредитним договором, договором факторингу, реєстром боржників, випискою з особового (карткового) рахунку та іншими письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи. При цьому позивач після набуття права вимоги жодних додаткових нарахувань не здійснював, а заявлена до стягнення сума відповідає розміру заборгованості, визначеному у реєстрі боржників до договору факторингу.
Просить звернути увагу на те, що виписка з карткового рахунку була подана разом із відповіддю на відзив відповідно до вимог ст.179 ЦПК України. Із зазначеної виписки вбачається, що на рахунок відповідача – НОМЕР_1 , відкритий на підставі кредитного договору, було встановлено кредитний ліміт у розмірі 12000 грн, який у подальшому збільшено до 36000 грн із продовженням строку дії кредитного ліміту до 05 січня 2023 року, а також відображено рух кредитних коштів, їх використання, нарахування процентів та здійснення платежів. На думку апелянта, суд першої інстанції не надав цьому доказу належної оцінки та не навів мотивів його відхилення.
Крім того, апелянт зазначає, що розрахунок заборгованості сам по собі не є первинним доказом існування заборгованості, однак у цій справі позовні вимоги підтверджуються сукупністю належних і допустимих доказів, зокрема кредитним договором, банківською випискою та документами щодо відступлення права вимоги, які суд першої інстанції не оцінив у їх взаємозв`язку.
На підтвердження своєї позиції апелянт посилається на висновок, викладений в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, відповідно до якого підтвердженням суми заборгованості є кредитний договір, договір факторингу, який у встановленому порядку недійсним не визнаний та в якому визначено розмір відступленої заборгованості, а також розрахунок кредитної заборгованості, здійснений банком при відступленні права вимоги.
Також вказує, що відповідач не спростував презумпції правомірності кредитного договору, не довів належного виконання своїх зобов`язань щодо повернення кредитних коштів та не надав доказів погашення заборгованості, а тому відсутні підстави для відмови у задоволенні позову.
З апеляційної скарги також вбачається, що позивачем у зв`язку з розглядом справи понесено судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 3633,60 грн.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач просить залишити без змін рішення Салтівського районного суду м.Харкова від 18 серпня 2025 року, а апеляційну скаргу ТОВ «ФК «Суперіум» – без задоволення. Крім того, апелянт просить дослідити надану ним до суду першої інстанції виписку з особистого кабінету UKRSIB online АТ «УКРСИББАНК» щодо суми та періоду кредитування, зіставивши її з відомостями, наведеними позивачем в апеляційній скарзі, а також постановити окрему ухвалу стосовно керівника позивача.
Вказує, що доводи апеляційної скарги ґрунтуються на загальних твердженнях про порушення ним умов кредитного договору та посиланні на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 30 липня 2014 року у справі №6-14194св14, яка не є висновком Верховного Суду в розумінні ч.4 ст.263 ЦПК України.
Зазначає, що належними доказами існування та розміру заборгованості є первинні бухгалтерські документи, зокрема банківські виписки, що відповідає правовому висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц. На його думку, позивач не надав первинної бухгалтерської документації, яка б підтверджувала заявлену до стягнення суму заборгованості, а також не надав документів, що підтверджують зміну кредитного ліміту, строку кредитування та видачу відповідачу відповідної платіжної картки.
Крім того, зауважує, що через особистий кабінет UKRSIB online ним отримано виписки за кредитним договором від 08 грудня 2019 року, відповідно до яких загальна сума платежів за кредитом становила 8549,22 грн, аналогічну суму ним було сплачено, а станом на 30 грудня 2020 року кредит відображався як повністю погашений. На думку відповідача, ці документи спростовують твердження позивача про існування заборгованості саме за зазначеним кредитним договором.
Наголошує, що у разі виникнення після погашення кредиту інших зобов`язань перед АТ «УКРСИББАНК» вони не випливають із кредитного договору від 08 грудня 2019 року та не можуть бути предметом заявлених у цій справі вимог.
Також зазначає, що Правила споживчого кредитування, на які посилається позивач, не були надані йому в письмовій формі, не містять його підпису та не можуть вважатися складовою кредитного договору. На підтвердження цієї позиції посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 липня 2019 року у справі №342/180/17.
Крім того, вказує, що позивач не навів детального розрахунку заборгованості із зазначенням періодів нарахування основного боргу та процентів, що, на думку відповідача, унеможливлює перевірку правильності заявленої до стягнення суми, а також дотримання вимог п.18 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України щодо нарахувань після 24 лютого 2022 року.
Робить висновок, що заявлена до стягнення заборгованість не підтверджена належними та допустимими доказами, кредитний договір виконано ще у 2020 році, а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позову. На думку відповідача, інші відомості щодо збільшення кредитного ліміту та строку кредитування не підтверджені первинними документами та суперечать інформації, що міститься у його особистому кабінеті UKRSIB online.
У зв`язку з вищевикладеним вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та не доведеними належними і допустимими доказами, а відтак не підлягають задоволенню.
За правилами ч.1 ст.369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, предметом позову є вимоги про стягнення боргу в сумі меншій ніж тридцять розмірів прожиткового мінімуму. За таких обставин апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Колегія суддів, відповідно до ст.ст.367, 368 ЦПК України дослідила матеріали справи, обговорила доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, та вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду – без змін.
Відповідно до ч.ч.1-5 ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам рішення суду першої інстанції відповідає.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що матеріали справи не містять належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачу було відкрито картковий рахунок на умовах тарифного плану «Картка з лімітом «Шоппінг 55% Grace», видано відповідну платіжну картку та встановлено кредитний ліміт, яким він користувався. Крім того, позивач не надав розрахунку заборгованості, а також первинних бухгалтерських документів, що підтверджують надання кредитних коштів відповідачу та виникнення заявленої до стягнення заборгованості.
Суд першої інстанції зазначив, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір, є первинні документи, оформлені відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Відповідно до зазначеної норми підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти їх здійснення та складаються під час здійснення господарської операції або безпосередньо після її завершення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
З огляду на викладене суд першої інстанції дійшов висновку, що позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що на виконання умов Договору про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №95951111000 первісним кредитором АТ «УКРСИББАНК» було відкрито відповідачу поточний картковий рахунок на умовах тарифного плану «Картка з лімітом «Шоппінг 55% Grace», встановлено кредитний ліміт та надано можливість користуватися кредитними коштами. У зв`язку з недоведеністю факту надання кредиту у погоджений сторонами спосіб суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції. Такі висновки є законними та обґрунтованими, відповідають встановленим у справі обставинам і доводами апеляційної скарги не спростовані.
Судом першої інстанції встановлено, що 08 грудня 2019 року (суд першої інстанції помилково зазначив дату – 12.08.2019) відповідач підписав Анкету-заяву на надання споживчого кредиту, в якій просив банк надати йому кредит в сумі 8299,00 грн строком на 15 місяців.
08 грудня 2019 року ОСОБА_1 уклав з АТ «УКРСИББАНК» Договір про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №95951111000, відповідно до п.2.1 Договору банк надає позичальнику кредит, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплачувати плату за користування кредитом відповідно до умов цього Договору та Правил. 
Відповідно до п.3 Договору, сума кредиту становить 8299,00 грн, кредит надається для особистих потреб.
Процентна ставка за договором становить 0,00001 % річних.
За користування кредитними коштами понад встановлений Договором термін встановлюється процентна ставка в розмірі 7.00001 % річних.
Відповідно до п.п.4.1, 4.2 Договору, банк на підставі наданих клієнтом відповідно до вимог законодавства України документів відкриває клієнту та обслуговує на умовах тарифного плану «Картка з лімітом «Шоппінг 55% Grace» поточний рахунок, на який встановлює ліміт овердрафту (надає кредит), а клієнт зобов`язується повернути використану суму кредиту та сплачувати плату за кредит на умовах, визначених цим Договором та Правилами споживчого кредитування позичальників АТ «УКРСИББАНК». Розмір процентної ставки складає 55 %.
При цьому у зв`язку з недоведеністю факту надання кредиту у погоджений сторонами спосіб суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, з чим погоджується колегія суддів з огляду на наступне.
Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, крім випадків, установлених законом про банки і банківську діяльність. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.
Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти. Розмір процентів може встановлюватися договором.
Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина 1 статті 1048 ЦК України).
За змістом частини 2 статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Відповідно до частини 1 статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (стаття 77 ЦПК України).
Відповідно до статті 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом . Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 
Згідно з частиною 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Матеріали справи дійсно не містять належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, що відповідачу було відкрито картковий рахунок на умовах тарифного плану «Картка з лімітом «Шоппінг 55% Grace», видано відповідну платіжну картку та встановлено кредитний ліміт, яким він користувався. Крім того, позивач разом з позовною заявою не надав розрахунку заборгованості, а також первинних бухгалтерських документів, що підтверджують надання кредитних коштів відповідачу та виникнення заявленої до стягнення заборгованості.
Згідно з правовою позицією, висловленою у постанові Верховного Суду від 30 січня 2018 року у справі №161/16891-15 (провадження №61-517св18) про стягнення заборгованості за кредитним договором, банк зобов`язаний довести отримання позичальником грошових коштів у розмірі та на умовах, установлених договором, що підтверджують наявність заборгованості та її розмір, за допомогою первинних документів, оформлених відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».

Відповідно до зазначеної норми Закону, підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо – безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Згідно з п.62 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року №75, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або надсилання клієнту.

Відтак виписка з рахунку особи, яка відповідає зазначеним вимогам та надана відповідно до вимог закону, є документом, що може бути доказом і який суд має оцінити відповідно до вимог цивільного процесуального закону при перевірці доводів щодо реального виконання кредитного договору.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі №200/5647/18, від 25 травня 2021 року у справі №554/4300/16-ц, від 26 травня 2021 року у справі №204/2972/20, від 13 жовтня 2021 року у справі №209/3046/20, від 01 червня 2022 року у справі №175/35/16-ц, від 04 вересня 2024 року у справі №426/4264/19.

Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, яка бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має на меті усунення невизначеності, яка виникає у правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно з ч.2 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та виконання обов`язків, передбачених законом.

Вказані положення означають, що закон встановлює рівні можливості сторін і гарантує їм право на захист своїх інтересів. Принцип рівності учасників судового процесу перед законом і судом є важливим засобом захисту їхніх прав і законних інтересів, що унеможливлює будь-який тиск однієї сторони на іншу, ущемлення будь-чиїх процесуальних прав. Це дає змогу сторонам вчиняти передбачені законодавством процесуальні дії, реалізовувати надані їм законом права і виконувати покладені на них обов`язки.

Відповідно до ч.1 ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Принцип змагальності тісно пов`язаний із процесуальною рівністю сторін і забезпечує повноту фактичного та доказового матеріалу, наявність якого є важливою умовою з`ясування обставин справи. Відповідно до вказаного принципу особи, зацікавлені в результаті справи, вправі відстоювати свою правоту у спорі шляхом подання доказів, участі в дослідженні доказів, наданих іншими особами, висловлення своєї думки з усіх питань, що підлягають розгляду у судовому засіданні. Змагальність є різновидом активності заінтересованої особи (сторони). Особи, які беруть участь у справі, вправі вільно розпоряджатися своїми матеріальними і процесуальними правами й активно впливати на процес з метою захисту прав і охоронюваних законом інтересів.

Положеннями ч.1 та ч.2 ст.83 ЦПК України унормовано, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви.

Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен письмово повідомити про це суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.

У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.

Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї (ч.ч.4, 5, 8 ст.83 ЦПК України).

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав належних, допустимих та достовірних доказів разом з позовною заявою, як того вимагає ч.2 ст.83 ЦПК України, на підтвердження того, що на виконання умов Договору про надання споживчого кредиту з можливістю відкриття карткового рахунку №95951111000 первісним кредитором АТ «УКРСИББАНК» було відкрито відповідачу поточний картковий рахунок на умовах тарифного плану «Картка з лімітом «Шоппінг 55% Grace», встановлено кредитний ліміт та надано можливість користуватися кредитними коштами.

При цьому доводи апеляційної скарги про те, що виписка з карткового рахунку була подана разом із відповіддю на відзив відповідно до ст.179 ЦПК України, не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки позивач не обґрунтував неможливості подання цього доказу у строки, встановлені ст.83 ЦПК України, з причин, що не залежали від нього.

Посилання позивача на наявність заборгованості саме по собі не є належним доказом її існування та розміру за відсутності первинних бухгалтерських документів, які відповідно до ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» є підставою для відображення господарських операцій.

Таким чином, позивач не виконав покладений на нього процесуальний обов`язок доказування, передбачений ст.81 ЦПК України, оскільки не довів ані факту належного надання кредиту, ані розміру заявленої заборгованості належними та допустимими доказами.

Внаслідок цього слід визнати, що Договір факторингу №278 від 26.06.2024 є безпредметним, а тому позивач не довів наявність у нього права вимоги.

За таких обставин суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами справи, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив обставини справи та наявні у справі докази, надав їм належну оцінку, у результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.

На підставі вищевказаних обставин та правового обґрунтування колегія суддів визнає, що оскаржуване рішення суду ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи скарги є недоведеними та висновків суду не спростували, що відповідно до статті 375 ЦПК України є підставою для залишення апеляційної скарги без задоволення, а судового рішення без змін.

У зв`язку із залишенням апеляційної скарги без задоволення, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судова колегія доходить висновку, що сплачені апелянтом судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на сторону позивача.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381-384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Суперіум» залишити без задоволення.
Рішення Салтівського районного суду м.Харкова від 18 серпня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду лише у випадках, передбачених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.

Повний текст судового рішення складений 02 липня 2026 року.

Головуючий –       В.Б. Яцина

Судді -        О.Ю. Тичкова

Ю.М. Мальований.