П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 949/2112/25
Провадження № 22-ц/4815/578/26

Головуючий у Дубровицькому районному суді 
Рівненської області: суддя Тарасюк А.М.
Рішення суду першої інстанції ухвалено 
11 грудня 2025 року в м. Дубровиця
Сарненського району Рівненської області
без фіксування судового засідання за допомогою 
звукозаписувального технічного засобу

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ головуючий: Хилевич С.В.
судді: Гордійчук С.О., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач - Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк";
відповідач - ОСОБА_1 ;

за участі: учасники справи і їх представники в судове засідання не з`явилися,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 11 грудня 2025 року у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
в с т а н о в и в:
У вересні 2025 року Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" (далі – АТ КБ "Приватбанк" або банк) звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором № б/н від 03 серпня 2021 року у розмірі 171 085,19 гривень, з яких: 135 773,38 гривень склала заборгованість за тілом кредиту; 35 311,81 гривень – за простроченими відсотками.
Мотивуючи вимоги, позивачем зазначалося про те, що 03 серпня 2021 року позичальник ознайомився з умовами кредитування, підписав паспорт кредиту та заяву про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг. За умовами договору ОСОБА_1 було встановлено відновлювальну кредитну лінію з кредитним лімітом до 50 000 гривень, який у подальшому було збільшено до 150 000 гривень. Кредитування здійснювалося шляхом використання кредитної картки типу "Універсальна". Строк кредитування становив 12 місяців із пролонгацією, а процентна ставка за користування кредитом - 42 % річних.
Умовами договору передбачалося щомісячне внесення мінімального обов`язкового платежу до останнього календарного дня місяця, наступного за місяцем використання кредитних коштів. Розмір такого платежу становив 5 % від заборгованості, але не менше 100 гривень, а у разі прострочення, починаючи з другого місяця, - 10 % від заборгованості, але не менше 100 гривень. Також сторони погодили, що у разі прострочення виконання зобов`язань понад 180 днів на суму простроченої заборгованості нараховуються проценти у розмірі 60 % річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України.
Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг позичальник підписав власноруч на планшеті із застосуванням цифрового власноручного підпису відповідно до вимог постанови Національного банку України (далі – НБУ) від 13 грудня 2019 року № 151 "Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України".
В ході кредитних правовідносин ОСОБА_1 видано три платіжних інструменти – кредитні картки "Універсальна" зі строками дії по вересень 2025 року, березень 2026 року та липень 2027 року відповідно.
Звертав увагу, що відповідач користувався кредитним лімітом, частково погашав заборгованість та сплачував проценти, однак у подальшому припинив належним чином виконувати зобов`язання щодо своєчасного повернення кредитних коштів та сплати процентів,у зв`язку з чим станом на 26 серпня 2025 року утворилася спірна заборгованість.
Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 11 грудня 2025 року позов банку задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №б/н від 03 серпня 2021 року у розмірі 171 085,19 гривень.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ "Приватбанк" судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2422,40 гривень.
Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції виходив із того, що позивач довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх вимог, і вони не спростовані відповідачем. При цьому доказів належного виконання своїх зобов`язань за договором ним не надано.
На рішення суду ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, де покликається на його незаконність та необґрунтованість, які полягали в неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, невідповідності викладених у ньому висновків обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, вказувалося, що підписана відповідачем заява від 03 серпня 2021 року має характер загальних умов і не містить індивідуалізованих параметрів кредитування, зокрема виду картки, розміру процентної ставки, строку кредитування та кредитного ліміту. Така заява не підтверджувала обрання позичальником конкретного банківського продукту, а лише містила перелік можливих варіантів послуг АТ КБ "Приватбанк". Натомість у матеріалах справи відсутній письмовий документ із підписом відповідача, що підтверджував би факт видачі платіжної картки з визначеним номером, типом та строком дії. 
Також недоведеним є факт видачі кредитних коштів, а надана виписка за рахунком відображає лише рух коштів без розкриття їх правової природи. Розрахунок заборгованості, складений позивачем одноособово, не може вважатися достовірним доказом без первинних документів. 
Зауважувалося на тому, що паспорт споживчого кредиту носить виключно інформаційний характер, а тому не є договором і не підтверджує виникнення грошового зобов`язання. Крім того, стверджуючи про зняття 100 000 гривень через касу банку, кредитодавець не надав жодного первинного документа на підтвердження цієї операції. Тим паче, умови кредитування давали змогу здійснювати лише безготівкові операції. 
Вважає протиправними дії АТ КБ "Приватбанк" щодо кредитного ліміту. Так, позивач збільшив ліміт в односторонньому порядку та не повідомив про цю зміну істотних умов кредитування. Крім того, збільшуючи кредитний ліміт, банк порушив вимоги Закону України "Про споживче кредитування", не з`ясувавши платоспроможності клієнта. Стверджувалося, що нарахування 60 % річних та інших санкційних платежів після 24 лютого 2022 року суперечить пункту 18 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, який звільняє позичальника від відповідальності, передбаченої ст. 625 ЦК України, та сплати неустойки. 
Щодо правил надання послуг, на які банк покликався як на складову кредитного договору, то, на думку заявника, вони не підтверджують узгодження істотних умов кредитування, оскільки носять мінливий характер і не були безпосередньо підписані позичальником.
З наведених підстав просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити АТ КБ "Приватбанк" у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.
У поданому відзиві позивач просить в задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити без змін оскаржуване рішення як законне і обґрунтоване.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи і доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги.
Частиною першою ст. 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
Статтею 204 ЦК України встановлено принцип презумпції правомірності правочину за яким правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України).
Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 626, ст. 627, ч.1 ст. 628 ЦК України).
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. 
Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом (ч.ч. 1, 2 ст. 632 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За правилом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ "Приватбанк").
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст ст.ст. 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
З огляду на норми ст. 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (ч. 3 ст. 1054 ЦК України).
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України).
Згідно з ст. 10561 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів.
Кредитодавець розміщує на своєму офіційному веб-сайті інформацію, необхідну для отримання споживчого кредиту споживачем. Така інформація повинна містити наявні та можливі схеми кредитування у кредитодавця. Споживач перед укладенням договору про споживчий кредит має самостійно ознайомитися з такою інформацією для прийняття усвідомленого рішення (ч.1 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування").
До укладення договору про споживчий кредит кредитодавець надає споживачу інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у Додатку 1 до цього Закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію") із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. (ч. 2 ст. 9 Закону України "Про споживче кредитування").
Договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та/або супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому вигляді або у вигляді електронного документа, створеного згідно з вимогами, визначеними Законом України "Про електронні документи та електронний документообіг", а також з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про електронну комерцію"). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Примірник договору про споживчий кредит, укладеного у вигляді електронного документа та додатки до нього надаються споживачу у спосіб, що дозволяє встановити особу, яка отримала примірник договору та додатків до нього, зокрема шляхом направлення на електронну адресу або іншим шляхом з використанням контактних даних, зазначених споживачем під час укладення договору про споживчий кредит (ст. 13 Закону України "Про споживче кредитування").
Правові відносини у сфері електронної комерції під час вчинення електронних правочинів регулюються Законом України "Про електронну комерцію".
Згідно із ч.ч. 3, 4, 6, 7 ст. 11 Закону України "Про електронну комерцію" електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-комунікаційних системах.
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Стаття 12 Закону "Про електронну комерцію" передбачає, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Як з`ясовано судом, ОСОБА_1 звернулася до АТ КБ "Приватбанк" з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву №б/н від 03 серпня 2021 року, в якій обумовлювалося те, що вона згідно зі ст. 634 ЦК України приєднується до розділу "Загальні положення", підрозділів "Кредитні картки", "Поточні рахунки", "Використання картки", "Віддалені канали обслуговування", "Оплата частинами та Миттєва розстрочка", Умов та Правил надання банківських послуг акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" (далі – Умови та правила), що розміщені в мережі Інтернет за адресою https://privatbank.ua/terms, в редакції, чинній на дату підписання цієї заяви, які разом становлять договір банківського рахунка (далі — договір), приймає всі права та обов`язки, встановлені в цьому договорі та зобов`язується їх належним чином виконувати.
АТ КБ "Приватбанк" зобов`язалося надавати клієнту інформацію про поточний розмір його заборгованості, розмір суми кредиту, повернутої банку, надавати виписку з рахунку щодо погашення заборгованості у програмному комплексі "Приват24". Забезпечувати клієнта консультаційними послугами з питань виконання договору.
Примірник цієї заяви направлявся в особистий акаунт клієнта у системі "Приват24" (веб-версія). 
Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг відповідачем підписано власноруч на планшеті, що відповідає вимогам Постанови Національного банку України (далі – НБУ) від 13 грудня 2019 № 151 "Про затвердження Положення про застосування цифрового власноручного підпису в банківській системі України".
Так, згідно п. 5 ч. 3 цієї постанови НБУ цифровий власноручний підпис – це власноручний підпис фізичної особи, створений на екрані електронного сенсорного пристрою та нерозривно пов`язаний з електронним документом, підписаним цим підписом.
Підписана позичальником заява про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг від 03 серпня 2021 року містить умови, зокрема щодо відсоткової ставки в розмірі 42,0 % річних для карт "Універсальна", 40,8 % для карт "Універсальна Gold", інформацію про строки кредитування, пролонгації, сплати платежів, кредитних лімітів.
Зважаючи на те, що сторони при укладенні договору погодили розмір та порядок нарахування процентної ставки за користування кредитними коштами, а також враховуючи, що надані кредитодавцем докази (розрахунок заборгованості, виписка про рух коштів, отримання та користування кредитними коштами) відповідачем всупереч процесуальному обов`язку не спростовані, наявні підстави для висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог.
У постанові Верховного Суду від 30 червня 2023 року в справі № 274/7221/19 (провадження № 61-1513св23) зазначено, що доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Згідно з цим Законом підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04 липня 2018 року № 75 виписки з клієнтських рахунків є підтвердженням виконаних за операційний день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
Відповідно виписка за рахунком, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом заборгованості позичальника за сумою кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами.
Подібні висновки Верховний Суд виклав у постановах від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 (провадження № 61-9618св19), від 20 жовтня 2020 року у справі № 456/3643/17 (провадження № 61-9882св20), від 28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц (провадження № 61-16754св19), від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц (провадження № 61-22158св19).
Отже, виписка з карткового рахунку, додана до позовної заяви, є належним та допустимим доказом, що підтверджує розмір заборгованості за тілом кредиту, а також доказом існування між сторонами кредитних правовідносин, ураховуючи факт користування позичальником кредитними коштами, часткового повернення отриманих коштів у кредит.
За змістом статей 12 та 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання.
Між тим, позичальник за весь час користування кредитними коштами, здійснюючи погашення заборгованості як за тілом кредиту, так і за процентами не був позбавлений права висловити свою незгоду з умовами кредитування, в т.ч. щодо процентної ставки та відмовитись від користування кредитними коштами.
Покликання на те, що банк не з`ясував платоспроможність позичальника або не повідомив про підвищення кредитного ліміту не є передбаченою законодавством підставою для відмови у захисті порушеного права кредитора та звільнення позичальника від обов`язку повернути фактично отримані кошти.
Доводи заявника про безпідставне визначення умов кредитування, тобто щодо двох карток, а не однієї індивідуалізованої, не спростовують правомірності нарахування відсотків. 
Оскільки АТ КБ "Приватбанк" надано докази наявності боргу та підтверджено узгодження умов за одним продуктів, про які наведено в підписаній позичальником заяві, то саме на ОСОБА_1 перейшов тягар доказування протилежного. Тому відповідач міг і мав надати належні та допустимі докази того, що нарахування не відповідають дійсності, зокрема надати свій розрахунок боргу або довести застосування тарифів іншого продукту. 
Натомість заперечення позичальника є голослівними та ґрунтуються виключно на припущеннях, а не на фактичних даних.
Всупереч аргументам автора апеляційної скарги вимог про стягнення заборгованості в порядку ст. 625 ЦК України за прострочення виконання зобов`язань банком не заявлялося.
Отже, будь-яких належних, достовірних, допустимих та достатніх доказів на обґрунтування заперечень ОСОБА_1 проти позову, в т.ч. і щодо відсутності вини та зобов`язань, надано не було, судом не було здобуто, а матеріали справи їх не містять.
Тому доводи апеляційної скарги не спонукають до скасування оскаржуваного рішення, вони були предметом дослідження попереднім судом та фактично зводяться до викладення обставин справи із наданням коментарів і тлумаченням норм чинного законодавства на власний розсуд, висвітлення цих обставин у зручний спосіб, який має за мету задоволення апеляційної скарги, а не спростування висновків суду першої інстанції.
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення від 27 вересня 2001 року у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", п. 32).
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основположних свобод не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення у справах Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
Підставою для залишення оскаржуваного рішення без змін відповідно до ст. 375 ЦПК України є додержання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при його ухваленні.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 11 грудня 2025 року – без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. 
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Головуючий:       С.В. Хилевич

Судді:        С.О.Гордійчук

С.С. Шимків