ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
02068, м. Київ, вул. Кошиця, 5-А

справа № 753/18699/25
провадження № 2/753/7727/26
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 січня 2026 року Дарницький районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді   КАЛІУШКА Ф.А.,
при секретарі    ВОЛОДЬКО С.С.,
за участю сторін   
позивач     не з`явилась;
представник відповідача  не з`явився;

розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олеся» про визнання трудових відносин припиненими

ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олеся» (далі по тексту - ТОВ «Олеся») про визнання трудових відносин припиненими.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що24 липня 2020 року між нею та ТОВ «Олеся» було укладено трудовий договір, відповідно до якого її прийнято на роботу на посаду фельдшера. Під час працевлаштування вона віддала роботодавцю свою трудову книжку для внесення відповідних записів.
З 2022 року ТОВ «Олеся» фактично припинило свою діяльність, так як місцезнаходження вказаного товариства знаходиться на тимчасово окупованій території України, а саме за адресою: АДРЕСА_1 .
З липня 2020 року по лютий 2022 року вона отримувала заробітну плату, а з березня 2022 року таку плату не отримувала, що підтверджується випискою із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Позивачка зазначала, що між нею, як працівником, та ТОВ «Олеся», як роботодавцем, фактичні трудові відносини припинені. ТОВ «Олеся» не видало наказ про її звільнення, не внесено запис у трудову книжку про припинення трудових відносин, що позбавляє її можливості реалізувати її право на офіційне працевлаштування або отримати статус безробітної. Місцезнаходження, засоби зв`язку та електронної пошти відповідача наразі не відомо, що позбавляє її у позасудовому порядку припинити трудові відносини, а тому вона вимушена звернутись з відповідним позовом до суду.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_1 просила суд визнати трудові відносини між нею та ТОВ «Олеся» припиненими з 01 березня 2022 року.
22 вересня 2025 року на запит суду надійшла відповідь із Єдиної інформаційної системи соціальної сфери щодо отримання інформації про внутрішньо переміщену особу, з якої вбачається, що ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_2 .
22 вересня 2025 року на запит суду надійшла відповідь із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, з якої вбачається, що місцезнаходження ТОВ «Олеся» за адресою: вул. Електромашинобудівників, 5 у м. Нова Каховка Херсонської області.
Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10 листопада 2025 року відкрито провадження у даній цивільній справі за позовом ОСОБА_1  до ТОВ «Олеся» про визнання трудових відносин припиненими та призначено її до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін.
Позивач у судове засідання не з`явилась, при цьому від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та у якій вона також вказала, що позов підтримує у повному обсязі, просить його задовольнити.
Представник ТОВ «Олеся» у судове засідання не з`явився, про розгляд справи відповідач повідомлявся належним чином шляхом розміщення оголошення про його виклик на офіційному веб-порталі судової влади України, так як місцезнаходження невідоме.
Отже, судом було здійснено усі передбачені Цивільним процесуальним кодексом України (далі по тексту - ЦПК України) дії щодо повідомлення відповідача про розгляд даної справи. Однак, відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної справи, не скористався своїм процесуальним правом на подання до суду відзиву на позовну заяву, заперечень чи клопотань з процесуальних питань, а також не скористався своїм правом подання до суду заяви із запереченням проти розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
Відповідно до приписів ч. 2 ст. 223 ЦПК України суд зобов`язаний відкласти судовий розгляд справи в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники.
Частиною 3 ст. 223 ЦПК України також визначено, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою.
Суд бере до уваги, що відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового розгляду справи, своїм правом на ознайомлення з матеріалами справи (за час з моменту відкриття провадження у даній справі пройшло майже пів року) та подання у спосіб визначений процесуальним законом відзиву на позов не скористався, а враховуючи строки розгляду справи та встановлені вище обставини, суд вважає за можливе проводити його у відсутності сторони відповідача, яка була належним чином повідомлена про день та час судового засідання.
Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до відомостей про трудову діяльність з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, наданих Пенсійним фондом України, ОСОБА_1 була прийнята на роботу фельдшера у ТОВ «Олеся» за наказом від 24 липня 2020 року № 69 ВК.
Із виписки із реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування вбачається, що  ОСОБА_1 з липня 2020 року по лютий 2022 року отримувала заробітну плату. З березня 2022 року інформація про виплату заробітної плати відсутня.
ОСОБА_1  з 01 грудня 2022 року взята на облік як внутрішньо переміщена особа із фактичним місцем проживання по АДРЕСА_2 , зареєстроване місце проживанням: АДРЕСА_3 .
Із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що місцезнаходження ТОВ «Олеся» за адресою: вул. Електромашинобудівників, 5 у м. Нова Каховка Херсонської області.
Відповідно до Переліку територій, на яких ведуться бойові дії або тимчасово окупованих російською федерацією, затвердженого наказом Міністерства розвитку громад та територій України від 28 лютого 2025 року № 376, територія м. Нова Каховка Херсонської області з 24 лютого 2022 року є тимчасово окупованою російською федерацією.
У листі Київського міського центру зайнятості, наданого на запит  ОСОБА_1 , роз`яснено, що статус зареєстрованого безробітного їй може бути надано лише у випадках: особа працездатного віку до призначення пенсії (зокрема за віком, на пільгових умовах або за вислугу років), яка через відсутність роботи не має заробітку або інших передбачених законодавством доходів, готова та здатна приступити до роботи, відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 43 Закону України «Про зайнятість населення».
Відповідно до пункту 4 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
За змістом частини першої статті 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю І групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник.
У статті 4 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» передбачено, що у зв`язку з веденням бойових дій у районах, в яких розташоване підприємство, установа, організація, та існування загрози для життя і здоров`я працівника, він може розірвати трудовий договір за власного ініціативою у строк, зазначений у його заяві (крім випадків примусового залучення до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, залучення до виконання робіт на об`єктах критичної інфраструктури).
Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованих територіях України» гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб».
У статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» зазначено, що внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру.
Факт внутрішнього переміщення, підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Підставою для взяття на облік внутрішньо переміщеної особи є проживання на території, де виникли обставини, зазначені в статті 1 цього Закону, на момент їх виникнення (абзац перший частини перша, частина друга статті 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»).
Відповідно до абзацу другого частини четвертої статті 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщена особа, яка не мала можливості припинити трудовий договір (інший вид зайнятості) відповідно до пункту 1 статті 36, статей 38, 39 КЗпП України у зв`язку з неможливістю продовження роботи за таким трудовим договором (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання, для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю і соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття має право припинити такий трудовий договір в односторонньому порядку, подавши до центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи заяву на ім`я роботодавця про припинення трудового договору.
Отже, законодавством встановлено можливість звільнення особи через центр зайнятості виключно з метою отримання статусу безробітного, проте припинення трудових відносин особою, яка набула статусу особи з інвалідністю чи досягла пенсійного віку нормами Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» не врегульовано.
Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом.
Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації.
Згідно ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права особи, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України), як зазначено в постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 15 лютого 2023 року у справі № 377/169/20.
У постанові від 19 вересня 2019 року у справі № 233/2529/18 Верховний Суд, встановивши, що відповідач ні після отримання заяви позивача про розірвання трудового договору, ні після відкриття провадження у справі, не вчинив жодних дій, спрямованих на розірвання трудового договору, дійшов висновку, що відповідно до вимог частини другої статті 5ЦПК України та виходячи з того, що пред`явлення позову по суті спрямоване на припинення трудових правовідносин між позивачем і відповідачем, ефективним і таким, що не суперечить закону буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Водночас, позивач бажає припинити трудові відносини з ТОВ «ОЛЕСЯ», однак місцезнаходження відповідача є ТОТ, що дає підстави вважати, що відповідач припинив свою діяльність. Відсутність будь-яких засобів зв`язку з представниками такого товариства позбавляє позивача можливості розірвати трудові відносини з останнім у спосіб, передбачений КЗпП України.
Викладене свідчить, що за обставин, коли працівник позбавлений можливості розірвати трудовий договір з роботодавцем у порядку, передбаченому КЗпП України, то ефективним способом захисту порушеного права працівника буде ухвалення судом рішення про визнання трудових відносин між сторонами припиненими.
Враховуючи порушення права позивача на припинення трудового договору, обраний нею спосіб захисту направлений на відновлення її трудових прав, гарантованих Конституцією України.
Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у їх сукупності, огляду на викладене, суд, встановивши, що  ОСОБА_1 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , є собою, яка досягла пенсійного віку, трудові відносини між нею та ТОВ «Олеся», яке знаходиться на тимчасово окупованій території України, фактично припинені з 01 березня 2022 року, відомості про нарахування позивачу заробітної плати з березня 2022 року відсутні, у позивача відсутня можливість припинити трудовий договір в інший спосіб, окрім звернення до суду, дійшов висновку, що позов про визнання трудових відносин припиненими, підлягає задоволенню.
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з ТОВ «Олеся» на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1 211, 20 грн.
На підставі викладеного та керуючись статтями 21, 22, 38 КЗпП України, статтями 10, 12, 19, 81, 141, 263-265, 280-282 Цивільного процесуального кодексу України, суд - 

ВИРІШИВ:
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Олеся» про визнання трудових відносин припиненими - задовольнити.
Визнати припиненими з 01 березня 2022 трудові відносини між   ОСОБА_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю «Олеся», у зв`язку із звільненням позивача за власним бажанням на підставі частини першої статті 38 КЗпП України.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Олеся» (адреса місцезнаходження: вул. Електромашинобудівників, 5 у м. Нова Каховка Херсонської області; ЄДРПОУ 21273392) на користь ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ; РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір у розмірі 1 211,20 грн.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засідання під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом тридцяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СУДДЯ:         КАЛІУШКО Ф.А.