Справа № 127/10188/26
Провадження № 2/127/3007/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16.06.2026  Вінницький міський суд Вінницької області в складі:
головуючого судді Романюк Л.Ф.,
при секретарі Міхеєвій Н.М.,
за участі прокурора Конончука В.В.,
представника відповідача Слюсар О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом Заступника керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону до ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю Ремонтно-Монтажний Комбінат «Торгтехніка», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, -

в с т а н о в и в:

Заступник керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону звернувся до суду з позовом до до ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю Ремонтно-Монтажний Комбінат «Торгтехніка», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу, мотивуючи свої вимоги тим, що транспортний засіб марки SCANIA R480, VIN: НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , який належав ТОВ РМК «Торгтехніка», перебував на військовому обліку та був призначений для забезпечення потреб Збройних Сил України в особливий період. 
За твердженням позивача, 03.01.2024р. між ТОВ РМК «Торгтехніка» в особі директора Шевченка А.А. та ОСОБА_1 як фізичною особою укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу № 0541/2024/4233081, на підставі якого автомобіль було відчужено та 04.01.2024р. зареєстровано за новим власником.
При цьому для проведення державної перереєстрації до сервісного центру МВС була подана довідка від 18.12.2024 № 1451/з про зняття транспортного засобу з військового обліку, однак, як зазначає позивач, за результатами судових технічних експертиз від 05.06.2024 № СЕ-19/102-24/10284-ДД та від 31.05.2024 № СЕ-19/102-24/10227-ПЧ встановлено невідповідність реквізитів зазначеної довідки встановленим зразкам та виконання окремих рукописних записів не уповноваженими особами.
Позивач вказує, що відчуження транспортного засобу було здійснено з метою уникнення виконання військово-транспортного обов`язку та всупереч інтересам держави в умовах воєнного стану, у зв`язку з чим просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу від 03.01.2024 № 0541/2024/4233081, укладений між ТОВ РМК «Торгтехніка» та ОСОБА_1 , із застосуванням наслідків недійсності правочину.
В судовому засіданні прокурор Конончук В.В. заявлений позов підтримав, за обставин, викладених в ньому, просить суд позов задовольнити.
Представник відповідача ТОВ РМК « Торгтехніка» Слюсар О.В. в судовому засіданні позов не визнала, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у відзиві, просить в задоволенні позову відмовити.
Третя особа в судове засідання не з`явився по невідомій суду причині.
Відповідач ОСОБА_1 в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, заперечує щодо задоволення позовних вимог.
Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність нез`явившихся осіб, на підставі наявних у справі матеріалів.
05.05.2026р. на адресу суду надійшов відзив від відповідача по справі ОСОБА_1 , в якому він заперечує проти задоволення позову та просить відмовити у його задоволенні в повному обсязі, посилаючись на те, що позов подано без належних правових та фактичних підстав, а викладені прокурором доводи не підтверджуються належними та допустимими доказами.
Відповідач насамперед зазначає, що прокурором не доведено наявності передбачених законом підстав для представництва інтересів держави у даній справі. На його думку, ІНФОРМАЦІЯ_2 є органом, наділеним відповідними повноваженнями щодо обліку транспортних засобів та реалізації військово-транспортного обов`язку, а тому саме цей орган, а не прокурор, повинен був самостійно звертатися до суду у разі наявності підстав для захисту своїх прав чи інтересів держави.
Відповідач наголошує, що матеріали позову не містять доказів неможливості ІНФОРМАЦІЯ_3 самостійно здійснювати захист інтересів держави, його бездіяльності або відмови від звернення до суду, а тому прокурором не доведено виключності випадку, який би давав право на представництво інтересів держави в суді.
Крім того, відповідач звертає увагу, що спеціалізована прокуратура у сфері оборони не є органом, уповноваженим здійснювати управління транспортними засобами чи військовий облік транспорту, а тому сама лише наявність повноважень щодо представництва інтересів держави не звільняє прокурора від обов`язку довести наявність підстав для такого представництва саме у конкретних правовідносинах.
Щодо суті спору відповідач зазначає, що відсутні докази його умислу на ухилення від виконання військово-транспортного обов`язку або на заподіяння шкоди інтересам держави. Він вказує, що ТОВ РМК «Торгтехніка» є підприємством, яке здійснює діяльність у сфері вантажних автомобільних перевезень, у тому числі перевезення небезпечних вантажів, та протягом тривалого часу здійснювало свою господарську діяльність у встановленому законом порядку. За твердженням відповідача, він як директор товариства діяв у межах наданих йому повноважень, а рішення про відчуження транспортного засобу було прийняте на підставі протоколу зборів учасників підприємства №10 від 26.12.2023р. та наказу директора №11 від 26.12.2023 про продаж транспортного засобу і зняття його з реєстрації.
Відповідач зазначає, що транспортний засіб SCANIA R480 був відчужений за оплатним договором купівлі-продажу від 03.01.2024р., укладеним у сервісному центрі МВС із дотриманням вимог законодавства, а право власності на автомобіль було зареєстровано державою у встановленому порядку. При цьому він наголошує, що реєстраційні дії здійснювалися уповноваженими працівниками сервісного центру МВС, які перевіряли подані документи та прийняли рішення про проведення перереєстрації транспортного засобу.
Щодо довідки про зняття транспортного засобу з військового обліку відповідач зазначає, що ним до сервісного центру МВС було подано належний пакет документів, серед яких була довідка №1451 від 18.12.2023р. На його переконання, питання щодо достовірності цього документа перебуває поза межами його повноважень, оскільки він не є особою, яка виготовляла чи видавала зазначену довідку. Відповідач стверджує, що йому не відомо, на якому етапі та ким саме могли бути внесені будь-які зміни до документа або чи мала місце його підробка, а тому сам факт існування сумнівів щодо справжності довідки не свідчить про неправомірність його дій.
Заперечуючи доводи прокурора про порушення інтересів держави, відповідач вказує, що позивач не довів наявності реальних негативних наслідків від укладення спірного договору. За його твердженням, автомобіль фактично не був вилучений у порядку мобілізації, не перебував у процесі передачі військовим формуванням та не був включений до конкретного мобілізаційного розпорядження. Відтак відсутні докази того, що внаслідок відчуження транспортного засобу держава втратила можливість використати його для потреб оборони або зазнала будь-якої шкоди.
Також відповідач вважає безпідставним посилання прокурора на статтю 228 ЦК України щодо правочинів, які суперечать інтересам держави і суспільства. На його думку, застосування цієї норми можливе лише за наявності доведеного умислу сторін на порушення публічного порядку чи заподіяння шкоди державним інтересам, а матеріали справи таких доказів не містять. Відповідач наголошує, що сам по собі факт продажу транспортного засобу, навіть за наявності спору щодо окремих документів, не свідчить про протиправну мету правочину.
Крім того, відповідач заперечує наявність підстав для визнання договору недійсним за статтею 232 ЦК України як правочину, укладеного внаслідок зловмисної домовленості представника з іншою стороною. Він зазначає, що жодних доказів змови між директором товариства та покупцем не існує, а сам договір був укладений між юридичною особою та фізичною особою у встановленому законом порядку, на підставі відповідних внутрішніх рішень товариства. На думку відповідача, позивач не довів ані факту домовленості між сторонами, ані наявності умислу на заподіяння шкоди товариству чи державі.
Окремо відповідач посилається на гарантії права власності, передбачені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практику Європейського суду з прав людини щодо принципу пропорційності втручання держави у право мирного володіння майном. На його переконання, задоволення позову призведе до непропорційного втручання у його право власності, оскільки держава фактично оспорює законно набуте право на транспортний засіб без належного доведення суспільної необхідності такого втручання та без доведення його відповідності принципу справедливого балансу між інтересами держави та приватної особи.
Підсумовуючи викладене, відповідач вважає, що прокурором не доведено наявності підстав для представництва інтересів держави, не підтверджено факту порушення інтересів держави, не встановлено умислу сторін на порушення публічного порядку, не доведено зловмисної домовленості сторін та не надано належних доказів недійсності спірного правочину, у зв`язку з чим просить суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
06.05.2026р. на адресу суду надійшов відзив від відповідача ТОВ РМК « Торгтехніка», згідно якому відповідач не погоджується з позовними вимогами заступника керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону та просить відмовити у їх задоволенні в повному обсязі, вважаючи позов необґрунтованим, безпідставним та таким, що поданий без належного підтвердження порушення інтересів держави.
Відповідач зазначає, що прокурором не доведено наявності підстав для представництва інтересів держави у суді. На думку ТОВ РМК «Торгтехніка», держава у цивільних правовідносинах діє через відповідні органи, наділені законом компетенцією, а прокурор може звертатися до суду лише у виключних випадках, коли компетентний орган не здійснює або неналежно здійснює захист інтересів держави, або коли такий орган відсутній. Відповідач вказує, що у даній справі таким органом є ІНФОРМАЦІЯ_4 , який має повноваження у сфері військово-транспортного обов`язку, обліку транспортних засобів та взаємодії з підприємствами щодо мобілізаційних завдань, тому саме цей орган мав би самостійно звертатися до суду у разі наявності порушеного права чи інтересу.
ТОВ РМК «Торгтехніка» наголошує, що прокурор не навів належних доказів бездіяльності ІНФОРМАЦІЯ_3 , його відмови від звернення до суду чи неможливості самостійно захистити відповідні інтереси. Відповідач посилається на положення Конституції України, Закону України «Про прокуратуру», ЦПК України та правові висновки Верховного Суду щодо субсидіарної ролі прокурора у представництві інтересів держави, зазначаючи, що прокурор не може замінювати належного суб`єкта владних повноважень лише з підстав власної оцінки доцільності такого звернення.
Окремо відповідач звертає увагу, що Вінницька спеціалізована прокуратура у сфері оборони Південного регіону, відповідно до наказів Офісу Генерального прокурора, має організаційні повноваження щодо представництва інтересів держави у сфері оборони, однак це саме по собі не доводить порушення інтересів держави у конкретній справі та не підтверджує відсутності належного органу, уповноваженого діяти у спірних правовідносинах. На думку відповідача, наведені прокурором обставини фактично свідчать про наявність щонайменше двох суб`єктів, які мають повноваження у сфері військово-транспортного обов`язку — військової адміністрації та територіального центру комплектування і соціальної підтримки.
Щодо суті спору відповідач зазначає, що прокурором не доведено порушення ТОВ РМК «Торгтехніка» військово-транспортного обов`язку. Відповідач посилається на Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Положення про військово-транспортний обов`язок, затверджене постановою Кабінету Міністрів України № 1921, вказуючи, що виконання такого обов`язку здійснюється на підставі мобілізаційних планів, часткових нарядів, розпоряджень місцевих державних адміністрацій та відповідних завдань щодо підготовки й передачі транспортних засобів військовим формуванням.
ТОВ РМК «Торгтехніка» стверджує, що позивачем не надано доказів того, що спірний автомобіль SCANIA R480, державний номерний знак НОМЕР_2 , був включений до конкретного мобілізаційного завдання, часткового наряду або розпорядження про передачу військовому формуванню. Також, за твердженням відповідача, відсутні докази того, що підприємству доводились відповідні часткові наряди щодо саме цього транспортного засобу, а тому неможливо стверджувати про ухилення від виконання конкретного військово-транспортного обов`язку.
Відповідач зазначає, що на обліку ТОВ РМК «Торгтехніка» перебувала значна кількість транспортних засобів: за відомостями станом на 19.06.2023 — 34 транспортні засоби, а станом на 20.12.2023 — 29 транспортних засобів, що, на його думку, свідчить про відсутність підстав стверджувати, що саме відчуження одного автомобіля SCANIA R480 позбавило державу можливості виконання мобілізаційних завдань. Крім того, підприємство, за твердженням відповідача, у період воєнного стану не ухилялося від виконання обов`язків та передавало транспортні засоби військовим формуванням, зокрема автомобілі ISUZU, SCANIA, KRONE, ГАЗ, а також сприяло передачі транспорту з власної ініціативи для потреб оборони.
ТОВ РМК «Торгтехніка» заперечує доводи прокурора про те, що укладення договору купівлі-продажу від 03.01.2024 № 0541/2024/4233081 мало завідомо протиправну мету та було спрямоване на уникнення військово-транспортного обов`язку. Відповідач вказує, що спірний договір укладено у встановленому законом порядку, у сервісному центрі МВС, з дотриманням вимог чинного законодавства, а право власності на транспортний засіб було зареєстровано державою. При цьому на момент укладення договору законодавство не містило прямої заборони на відчуження транспортного засобу, який перебуває на військовому обліку.
Щодо посилання прокурора на статтю 228 ЦК України відповідач зазначає, що для застосування цієї норми необхідно довести спрямованість правочину на порушення публічного порядку, наявність завідомо протиправної мети та умислу сторін на порушення інтересів держави і суспільства. На думку відповідача, таких доказів позивач не надав. Сам факт укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу, який перебував на обліку, не свідчить про протиправну мету, не підтверджує спрямованості правочину на завдання шкоди державі та не є самостійною підставою для визнання договору недійсним.
Відповідач також вважає безпідставним посилання прокурора на висновки експертиз, проведених у межах кримінального провадження, щодо довідки про зняття транспортного засобу з військового обліку. ТОВ РМК «Торгтехніка» зазначає, що такі висновки самі по собі не підтверджують протиправності укладення договору, не доводять вини підприємства, не встановлюють факту заподіяння шкоди державі та не можуть замінювати вирок суду або інше процесуальне рішення, яким би було встановлено підроблення документа чи причетність відповідачів до його виготовлення або використання.
Крім того, відповідач заперечує можливість застосування статті 232 ЦК України щодо зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною.
На його думку, для застосування цієї норми необхідно довести, що представник діяв всупереч інтересам особи, яку представляв, що існувала зловмисна домовленість між представником і другою стороною правочину, а також що внаслідок цього довірителю завдано несприятливих наслідків. Відповідач зазначає, що прокурор фактично посилається не на порушення інтересів ТОВ РМК «Торгтехніка», а на порушення інтересів держави, тоді як довірителем у спірному правочині було саме товариство. При цьому саме ТОВ РМК «Торгтехніка» не заявляє про порушення своїх прав, не вважає договір укладеним всупереч своїм інтересам та не оспорює волевиявлення свого директора.
ТОВ РМК «Торгтехніка» вказує, що прокурор не довів наявності зловмисної домовленості між директором товариства та покупцем ОСОБА_1 , не підтвердив, у чому саме полягали несприятливі наслідки для товариства, та не довів, що спірний договір був укладений із метою завдати шкоди саме довірителю. Тому, на думку відповідача, стаття 232 ЦК України у даних правовідносинах застосуванню не підлягає.
Також відповідач звертає увагу на гарантії права власності та принцип пропорційності втручання держави у мирне володіння майном, посилаючись на статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини. На думку відповідача, задоволення позову призведе до непропорційного втручання у право власності, оскільки прокурором не доведено суспільної необхідності такого втручання, наявності реальної шкоди державним інтересам та дотримання справедливого балансу між публічним інтересом і правами приватної особи.
Підсумовуючи викладене, ТОВ РМК «Торгтехніка» вважає, що прокурором не доведено належних підстав для представництва інтересів держави, не підтверджено порушення військово-транспортного обов`язку, не доведено наявності конкретного мобілізаційного завдання щодо спірного автомобіля, не встановлено завідомо протиправної мети укладення договору, умислу сторін, зловмисної домовленості чи заподіяння шкоди державі. У зв`язку з цим відповідач просить залишити позовну заяву без розгляду, а у разі розгляду справи по суті — відмовити у задоволенні позову повністю.
Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що транспортний засіб SCANIA R480, 2011 року випуску, ідентифікаційний номер (VIN) НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , був зареєстрований за ТОВ РМК «Торгтехніка», що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , згідно з яким власником транспортного засобу станом на 14.02.2023р. було зазначене саме ТОВ РМК «Торгтехніка». Зазначений транспортний засіб є спеціалізованим вантажним сідловим тягачем категорії N3, білого кольору, 2011 року випуску ( а.с.55).
Із дослідженого судом наказу ТОВ РМК «Торгтехніка» №11 від 26.12.2023р. «Про продаж та зняття з реєстрації транспортного засобу» вбачається, що директором товариства прийнято рішення про відчуження низки транспортних засобів підприємства, серед яких і автомобіль SCANIA R480, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , за визначеною ціною 102 000 грн. Цим же наказом було доручено здійснити дії щодо зняття транспортного засобу з державної реєстрації та визначено відповідальну особу за проведення відповідних реєстраційних процедур ( а.с.58).
З матеріалів справи встановлено, що 03.01.2024 між ТОВ РМК «Торгтехніка» та ОСОБА_2 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №0541/2024/4233081, предметом якого став саме автомобіль SCANIA R480, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 . Умовами договору передбачено перехід права власності до покупця з моменту його підписання сторонами ( а.с.44).
Відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу, сформованої територіальним сервісним центром МВС, 04.01.2024 проведено реєстраційну операцію щодо зазначеного автомобіля, за результатами якої власником транспортного засобу зареєстровано ОСОБА_1 , при цьому в графі «право користування» зазначено ТОВ РМК «Торгтехніка». Також із вказаної реєстраційної картки вбачається, що транспортний засіб був знятий з обліку у зв`язку із проведенням відповідної реєстраційної операції ( а.с.53-54).
Разом з тим судом встановлено, що на момент укладення спірного договору транспортний засіб перебував на військовому обліку як транспортний засіб суб`єкта господарювання, на який поширюється дія військово-транспортного обов`язку. Ця обставина підтверджується листом ІНФОРМАЦІЯ_1 від 21.02.2024 №2129, відповідно до якого автомобіль SCANIA R114L, державний номерний знак НОМЕР_4 , був переданий ТОВ РМК «Торгтехніка» до військової частини на виконання військово-транспортного обов`язку, а також відомостями про перебування транспортних засобів підприємства на військовому обліку. При цьому ТЦК та СП офіційно повідомив, що у період з 01.01.2024 по 13.02.2024 звернення ТОВ РМК «Торгтехніка» щодо отримання дозволів на зняття транспортних засобів з військового обліку відсутні, відповідні дозволи не надавалися, а відомості про проведення перереєстрації транспортних засобів товариства до центру комплектування не надходили ( а.с.37-40, 46).
Суд також враховує, що підставою для проведення реєстраційних дій та відчуження транспортного засобу фактично була довідка №1451/з від 18.12.2023р. про перебування транспортного засобу на військовому обліку із зазначенням про його зняття з такого обліку. Однак із висновків судових експертиз, досліджених у судовому засіданні, вбачається, що зазначена довідка не відповідає офіційним документам ІНФОРМАЦІЯ_3 , містить ознаки технічного підроблення, а рукописні записи та підпис виконані не уповноваженими посадовими особами відповідного органу ( а.с.41, 9-36).
Таким чином, на підставі досліджених письмових доказів судом встановлено, що спірний транспортний засіб SCANIA R480, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , належав ТОВ РМК «Торгтехніка», був включений до переліку транспортних засобів, відчуження яких планувалося наприкінці 2023 року, надалі був відчужений на підставі договору купівлі-продажу від 03.01.2024 та перереєстрований на нового власника, при цьому документи, які використовувалися для підтвердження законності його зняття з військового обліку, згідно з наявними у справі доказами не походять від уповноваженого органу та не підтверджують належним чином наявність правових підстав для такого зняття.
Оцінюючи доводи сторін, надані докази та обраний прокурором спосіб захисту, суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до частин першої, другої ст. 4, ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд захищає права, свободи та інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України підставою для судового захисту є порушення, невизнання або оспорювання цивільного права чи інтересу, а одним зі способів захисту є, зокрема, визнання правочину недійсним. Водночас застосування такого способу захисту можливе лише за умови доведення позивачем наявності матеріально-правових підстав недійсності правочину, порушення або реальної загрози порушення права чи інтересу, а також ефективності обраного способу захисту для відновлення порушеного становища.
Щодо повноважень прокурора на звернення до суду.
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
Згідно з частиною третьою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави лише у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист таких інтересів не здійснює або неналежно здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.
Частина четверта статті 23 Закону України «Про прокуратуру» покладає на прокурора обов`язок обґрунтувати наявність підстав для представництва. Аналогічні вимоги закріплені у частинах четвертій, п`ятій статті 56 ЦПК України, згідно з якими прокурор, звертаючись до суду в інтересах держави, повинен зазначити, у чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду, а також орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.
Отже, представництво прокурором інтересів держави не є загальним правом прокурора на звернення до суду у будь-якій справі, де, на його переконання, наявний публічний інтерес. Таке представництво має субсидіарний характер і допускається лише тоді, коли компетентний орган, який повинен захищати інтереси держави, такого захисту не здійснює, здійснює його неналежно або коли відповідний орган відсутній.
У цій справі прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 , обґрунтовуючи позов необхідністю захисту інтересів держави у сфері виконання військово-транспортного обов`язку.
Разом із тим із матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_4 є визначеним законом та підзаконними актами суб`єктом, на який покладені повноваження щодо ведення військового обліку транспортних засобів, отримання від підприємств відомостей про наявність і технічний стан транспортних засобів, участі у виконанні військово-транспортного обов`язку та взаємодії з підприємствами, установами й організаціями з цих питань.
Саме ІНФОРМАЦІЯ_4 у спірних правовідносинах володів інформацією про перебування транспортного засобу на військовому обліку, надання чи ненадання дозволів на його зняття з такого обліку, доведення чи недоведення підприємству часткових нарядів, мобілізаційних завдань або розпоряджень щодо конкретного транспортного засобу.
Матеріали справи не містять належних доказів того, що прокурор до звернення до суду повідомляв ІНФОРМАЦІЯ_4 про необхідність самостійного захисту інтересів держави шляхом пред`явлення саме такого позову, а також доказів того, що цей орган відмовився від звернення до суду, не міг звернутися до суду або протягом розумного строку бездіяв попри очевидність порушення.
Саме по собі залучення ІНФОРМАЦІЯ_3 до справи як третьої особи без самостійних вимог або його процесуальна пасивність після відкриття провадження не є тотожною доведенню неналежного здійснення ним захисту інтересів держави у розумінні статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Водночас суд враховує, що прокурор посилається на те, що спір виник у сфері оборони держави в умовах воєнного стану, а предметом позову є транспортний засіб, який, за твердженням прокурора, перебував на військовому обліку та міг бути залучений до виконання військово-транспортного обов`язку. Такі обставини безумовно мають публічно-правове значення, однак самі по собі не звільняють прокурора від обов`язку довести наявність саме виключного випадку представництва інтересів держави.
Таким чином, суд приходить висновку, що прокурором не наведено достатнього та переконливого обґрунтування неможливості або неналежності здійснення захисту інтересів держави уповноваженим органом — ІНФОРМАЦІЯ_4 . Разом із тим, беручи до уваги, що суд відкрив провадження у справі, розглянув її по суті, а спір стосується правомірності цивільно-правового договору, суд оцінює також матеріально-правові підстави заявлених вимог.
Так, відповідно до статті 6 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» військово-транспортний обов`язок установлюється з метою задоволення потреб Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період транспортними засобами і технікою та поширюється, зокрема, на підприємства, установи й організації.
За змістом статті 21 цього Закону підприємства, установи та організації під час мобілізації зобов`язані надавати будівлі, споруди, транспортні та інші матеріально-технічні засоби Збройним Силам України та іншим військовим формуванням згідно з мобілізаційними планами з наступним відшкодуванням їх вартості в порядку, встановленому законом.
Положенням про військово-транспортний обов`язок, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2000 №1921, визначено порядок військового обліку транспортних засобів, подання підприємствами відповідних відомостей, доведення часткових нарядів та передачі транспортних засобів військовим формуванням.
Із досліджених судом відомостей про наявність і технічний стан транспортних засобів ТОВ РМК «Торгтехніка» вбачається, що транспортний засіб SCANIA R480, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , станом на 19.06.2023 та 20.12.2023 зазначався у переліку транспортних засобів підприємства. Свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 підтверджується, що до укладення спірного договору власником автомобіля було ТОВ РМК «Торгтехніка».
Наказом директора ТОВ РМК «Торгтехніка» №11 від 26.12.2023р. прийнято рішення про продаж декількох транспортних засобів, у тому числі автомобіля SCANIA R480, VIN НОМЕР_1 , державний номерний знак НОМЕР_2 , за ціною 102 000 грн, та визначено відповідальну особу за здійснення реєстраційних дій.
03.01.2024р. між ТОВ РМК «Торгтехніка» та покупцем укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу №0541/2024/4233081, предметом якого був зазначений автомобіль. 
04.01.2024р. проведено державну реєстрацію транспортного засобу за новим власником, що підтверджується реєстраційною карткою транспортного засобу.
Отже, судом встановлено факт відчуження транспортного засобу, який до цього перебував у власності ТОВ РМК «Торгтехніка» та був включений до відомостей про транспортні засоби підприємства, що подавалися у зв`язку з виконанням військово-транспортного обов`язку.
Разом із тим встановлення цих обставин не є достатнім для задоволення позову про визнання договору недійсним, оскільки суд має перевірити, чи доведено саме ті юридичні факти, з якими закон пов`язує недійсність правочину.
Так, прокурор, для підтвердження заявлених ним позовних вимог, посилається на довідку №1451/з від 18.12.2023 про перебування транспортного засобу на військовому обліку, у якій міститься запис про зняття автомобіля SCANIA R480, державний номерний знак НОМЕР_2 , з військового обліку. Висновком експерта Вінницького НДЕКЦ МВС України від 05.06.2024 №СЕ-19/102-24/10284-ДД встановлено, що бланк зазначеної довідки не відповідає зразкам офіційних документів, відбиток гербової печатки нанесено не гербовою печаткою відповідного органу, а іншим кліше, а підпис від імені начальника центру нанесено за допомогою факсиміле. Висновком експерта від 31.05.2024 №СЕ-19/102-24/10227-ПЧ встановлено, що рукописні записи у довідці виконані не посадовими особами, зразки почерку яких надавалися для дослідження, а іншою особою.
Разом з тим, суд надає цим висновкам доказове значення в частині встановлення технічних і почеркознавчих ознак досліджуваного документа. Суд виходить із того, що предметом даного цивільного спору є не встановлення факту підроблення довідки як самостійного юридичного факту і не притягнення винних осіб до відповідальності, а вирішення питання про наявність чи відсутність підстав для недійсності договору купівлі-продажу транспортного засобу.
Висновки експертів підтверджують сумнівність походження довідки №1451/з та її невідповідність офіційним зразкам, однак вони не встановлюють і не можуть встановити: хто саме виготовив цей документ, чи були сторони договору обізнані про його можливу недостовірність, чи саме відповідачі організували його виготовлення, чи перебував цей документ у причинному зв`язку з укладенням договору, чи мав місце спільний умисел сторін на порушення інтересів держави.
Відповідно до статей 76, 77, 78, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини справи, однак такі докази мають бути належними, допустимими, достовірними та достатніми. За статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази не ізольовано, а у їх сукупності, з урахуванням взаємного зв`язку.
Матеріали кримінального провадження та постанова прокурора про надання дозволу на використання матеріалів досудового розслідування підтверджують лише факт проведення досудового розслідування та наявність версії органу досудового розслідування щодо використання підроблених документів. Однак на час розгляду справи суду не надано обвинувального вироку, який набрав законної сили, яким би було встановлено факт вчинення конкретними особами кримінального правопорушення щодо виготовлення або використання цієї довідки.
Відповідно до частини шостої статті 82 ЦПК України саме вирок суду у кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду лише в питанні, чи мали місце дії та чи вчинені вони конкретною особою. За відсутності такого вироку матеріали досудового розслідування оцінюються судом як письмові докази, але не мають наперед встановленої сили та не можуть підміняти собою доказування у цивільній справі.
Отже, наявність ознак підроблення довідки №1451/з сама по собі не доводить недійсності договору купівлі-продажу, якщо не встановлено передбаченої законом підстави недійсності правочину.
Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.
За статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною вимог, встановлених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину. Це означає, що правочин вважається правомірним, доки його недійсність прямо не встановлена законом або доки він не визнаний судом недійсним. Тягар спростування цієї презумпції покладається на позивача.
У даній справі прокурор не довів, що сторони договору не мали необхідної цивільної дієздатності або повноважень, що договір укладено не у передбаченій законом формі, що волевиявлення сторін не було вільним, або що зміст договору як цивільно-правової угоди купівлі-продажу транспортного засобу сам по собі суперечить закону.
Договір купівлі-продажу був укладений у сервісному центрі МВС, містить істотні умови щодо предмета, сторін та ціни, а державна реєстрація транспортного засобу була проведена компетентним органом. Реєстраційні дії не були скасовані у встановленому законом порядку та не визнані незаконними в межах іншого провадження.
Законодавство про військово-транспортний обов`язок передбачає спеціальні публічно-правові обов`язки власників транспортних засобів та відповідальність за їх невиконання, однак не містить прямої норми про нікчемність договору купівлі-продажу транспортного засобу, який перебуває на військовому обліку, у разі порушення порядку погодження його відчуження або зняття з обліку.
Тому можливе порушення адміністративного чи мобілізаційного порядку не може автоматично трансформуватися у цивільно-правову недійсність правочину без доведення конкретної підстави, передбаченої ЦК України.
Позовні вимоги обгрунтовуються також позивачем застосуванням у даних правовідносинах статті 228 ЦК України, оскільки, на думку останнього, спірний договір укладено з метою уникнення відповідачами виконання військово-транспортного обов`язку, тобто з метою, яка суперечить інтересам держави і суспільства.
Відповідно до статті 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної чи юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади або незаконне заволодіння ним. У разі недодержання вимог щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.
Для застосування статті 228 ЦК України необхідно встановити не лише формальну невідповідність поведінки сторін певним публічно-правовим вимогам, а саме спрямованість правочину на досягнення завідомо протиправної мети, наявність умислу сторін або однієї зі сторін на порушення інтересів держави і суспільства, а також реальність такого порушення чи загрози.
У даній справі прокурор не довів, що метою укладення договору купівлі-продажу було саме ухилення від виконання військово-транспортного обов`язку. Не надано доказів, що на момент укладення договору щодо автомобіля SCANIA R480, державний номерний знак НОМЕР_2 , існував конкретний частковий наряд, мобілізаційне розпорядження або інший індивідуальний акт уповноваженого органу про передачу саме цього транспортного засобу для потреб військового формування.
Із листа ІНФОРМАЦІЯ_3 вбачається, що ТОВ РМК «Торгтехніка» у 2022-2023 роках передавало транспортні засоби для потреб Збройних Сил України. Ця обставина не підтверджує ухилення підприємства від виконання військово-транспортного обов`язку як усталеної поведінки, а навпаки свідчить про фактичне виконання ним відповідних обов`язків щодо інших транспортних засобів.
Також матеріали справи містять відомості про наявність у ТОВ РМК «Торгтехніка» значної кількості транспортних засобів. Прокурором не доведено, що саме відчуження одного автомобіля SCANIA R480 унеможливило або істотно ускладнило виконання мобілізаційного завдання, спричинило реальну шкоду обороноздатності держави чи позбавило уповноважені органи можливості забезпечити потреби військових формувань іншим транспортом.
Суд не заперечує важливості дотримання військово-транспортного обов`язку в умовах воєнного стану. Однак цивільно-правова недійсність правочину не може ґрунтуватися на припущенні про можливу недобросовісну мету сторін. Відповідно до статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
За таких обставин підстави для застосування статті 228 ЦК України відсутні.
Щодо застосування статті 232 ЦК України, суд зазначає наступне.
Відповідно до статті 232 ЦК України правочин, вчинений унаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.
Для застосування цієї норми необхідно встановити сукупність таких обставин: наявність представницьких відносин, вчинення представником правочину від імені довірителя, існування зловмисної домовленості представника з іншою стороною, вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, настання несприятливих наслідків саме для довірителя.
У цій справі продавцем за спірним договором виступало ТОВ РМК «Торгтехніка». Довірителем у розумінні статті 232 ЦК України могло бути саме це товариство як сторона правочину, від імені якої діяли уповноважені особи. Однак ТОВ РМК «Торгтехніка» не стверджує про порушення власних прав, не заявляє, що договір укладено всупереч його волі чи інтересам, та не підтримує позов про визнання договору недійсним.
Прокурор же обґрунтовує позов порушенням не інтересів ТОВ РМК «Торгтехніка», а інтересів держави у сфері оборони. Проте стаття 232 ЦК України захищає інтерес саме довірителя, від імені якого представник уклав правочин, а не будь-який інший публічний або приватний інтерес.
Крім того, матеріали справи не містять належних доказів існування зловмисної домовленості між представником ТОВ РМК «Торгтехніка» та покупцем. Сам факт того, що директор товариства і покупець є пов`язаними або збігаються за персональним складом у певних правовідносинах, сам по собі не доводить зловмисної домовленості у розумінні статті 232 ЦК України. Зловмисність має полягати у свідомих узгоджених діях представника та другої сторони, спрямованих на заподіяння шкоди довірителю, а не просто у вчиненні правочину між пов`язаними особами.
Отже, підстави для застосування статті 232 ЦК України також відсутні.
Щодо ефективності обраного способу захисту, суд враховує, що прокурор просить визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу та застосувати наслідки недійсності правочину. Водночас позивач не довів, що саме такий спосіб захисту є належним і ефективним для відновлення інтересів держави у сфері військово-транспортного обов`язку.
Якщо прокурор вважає, що реєстраційні дії були проведені на підставі недостовірного документа або з порушенням адміністративної процедури, належним предметом перевірки можуть бути дії чи рішення відповідного сервісного центру МВС, порядок зняття транспортного засобу з обліку, а також дії конкретних осіб у межах кримінального провадження.
Однак у даній справі не заявлено вимог про визнання незаконними та скасування рішень сервісного центру МВС, не залучено цей орган як відповідача, не досліджено повноту адміністративної процедури проведення реєстраційних дій, а обраний спосіб захисту зведений саме до оспорення цивільного договору.
Недійсність договору не може використовуватися як універсальний засіб усунення будь-яких можливих порушень у публічно-правовій процедурі, якщо такі порушення не доводять недодержання вимог статті 203 ЦК України саме в момент укладення правочину.
Крім того, суд враховує, що задоволення позову фактично призвело б до втручання у право власності особи, за якою транспортний засіб зареєстрований у встановленому порядку. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном.
Таке втручання може бути виправданим лише за умови його законності, наявності легітимної мети та дотримання справедливого балансу між публічним інтересом і правами особи. У цій справі публічний інтерес, пов`язаний із забезпеченням обороноздатності держави, є очевидним. Однак сам по собі публічний інтерес не звільняє позивача від обов`язку довести конкретні юридичні підстави для позбавлення особи майнового права або втручання у нього.
Оскільки прокурор не довів наявності конкретного мобілізаційного завдання щодо спірного транспортного засобу, не довів умислу сторін на порушення інтересів держави, не довів заподіяння державі реальної шкоди саме укладенням цього договору, а також не довів наявності передбачених законом підстав недійсності правочину, задоволення позову за таких обставин не відповідало б критерію пропорційності та покладало б на відповідачів надмірний індивідуальний тягар.
Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що прокурором по даній справі не доведено наявності виключних підстав для представництва інтересів держави за відсутності належного обґрунтування бездіяльності компетентного органу, існування конкретного часткового наряду або мобілізаційного завдання щодо саме спірного транспортного засобу, наявності прямої законодавчої заборони на укладення такого договору з наслідком його недійсності, умислу сторін на порушення інтересів держави і суспільства, зловмисної домовленості представника з іншою стороною, заподіяння державі реальної шкоди саме внаслідок укладення договору, а також того, що визнання договору недійсним є належним та ефективним способом захисту у спірних правовідносинах.
За таких обставин презумпція правомірності правочину, встановлена статтею 204 ЦК України, прокурором не спростована, а підстави для застосування статей 203, 215, 228, 232 ЦК України відсутні.
З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позовні вимоги заступника керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону в інтересах держави про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу від 03.01.2024 №0541/2024/4233081 та застосування наслідків недійсності правочину є необґрунтованими, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 12, 13, 141, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд, -
в и р і ш и в:

В позові заступника керівника Вінницької спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Південного регіону до ОСОБА_1 , Товариство з обмеженою відповідальністю Ремонтно-Монтажний Комбінат «Торгтехніка», за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу транспортного засобу- відмовити.
Судові витрати залишити за позивачем.
Рішення суду може бути оскаржено сторонами шляхом подачі апеляційної скарги до Вінницького апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення.
В разі проголошення вступної та резолютивної частини або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, в той же строк з дня складання повного судового рішення.
Повний текст рішення виготовлено 17.06.2026 року.

Суддя: