27.05.26
22-ц/812/1147/26
Єдиний унікальний номер судової справи: 487/598/25
Номер провадження 22-ц/812/1147/26 Суддя - доповідач апеляційного суду Крамаренко Т.В.

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 травня 2026 року м. Миколаїв
Колегія суддів судової палати в цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:
головуючого - Крамаренко Т.В.,
суддів: Локтіонової О.В., Ямкової О.О.,
із секретарем судового засідання - Коростієнко Н.С,
за участю: представника позивача - адвоката Білова І.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом 
Біловим Ігорем Валентиновичем 
на рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2026 року, ухваленого під головуванням судді - Костюченка Г.С., в приміщенні того ж суду по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування, 
в с т а н о в и л а:

У січні 2025 року ОСОБА_1 в інтересах якої діяв адвокат Білов І.В. звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про усунення від права на спадкування.
Позов обґрунтовано тим, що з 11 березня 1994 року ОСОБА_1 зареєструвала шлюб з ОСОБА_3 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Після смерті чоловіка відкрилася спадщина, спадкоємцями якої є ОСОБА_1 та донька померлого ОСОБА_2 .
Посилалася на те, що ОСОБА_3 з 1993 року перебував на диспансерному обліку у туберкульозному диспансері, у 2000 році захворів на поширений псоріаз та у 2003 році за станом здоров`я був визнаний інвалідом 3 групи.
В подальшому у ОСОБА_3 відкрилися супутні хвороби: токсична енцефалопатія 2 ст. з вираженим вестибуло - атактичним синдромом, токсична нейропатія 1 ст. дисметаболічна міокардіяодистрофія, у зв`язку з чим тричі на рік проходив стаціонарне лікування.
ОСОБА_3 останні роки не міг самостійно себе обслуговувати та потребував постійної сторонньої допомоги, не міг вільно самостійно пересуватись. Доглядом, забезпеченням ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням по мірі можливостей займалася його дружина ОСОБА_1 .
Про хворобу та безпорадний стан померлого відповідачці, яка проживає у м. Миколаєві було відомо, про те жодного разу вона не приїжджала до батька, не провідувала його і не мала наміру надавати йому будь-яку матеріальну чи іншу допомогу. 
Після смерті ОСОБА_3 відповідач навіть не приймала участі в його поховані. Але відразу після його поховання подала заяву про прийняття спадщини. 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просила суд усунути ОСОБА_2 від права на спадкування спадщини за законом, яка відкрилась після смерті ОСОБА_3 .
У відзиві на позов, представник відповідачки - адвокат Душаченко І.С. просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Обґрунтовуючи тим, що відповідач ОСОБА_2 проживала родиною разом з батьком ОСОБА_3 та матір`ю з 1984 року по 1988 рік. Після розірвання шлюбу батько пішов та утворив нову родину з позивачкою, а відповідачка залишилася проживати разом з матір`ю. Відносини з батьком були складними, він практично не спілкувався з донькою, не цікавився її життям, їх контакти були поодинокими. Причиною цього був спосіб життя батька та те, що останній зловживав алкоголем, що додатково ускладнювало їх контакти. 
Попри наявність в батька хронічних захворювань і встановлену 3 групу інвалідності, з наданих позивачкою медичних документів вбачається, що він не був визнаний недієздатним або особою, яка потребує постійної опіки. Інвалідність 3 групи не передбачає необхідності в постійному сторонньому догляді. Відомості про «нездатність до самообслуговування» є суб`єктивним твердженням позивачки, яке не підтверджується рішенням органів медико-соціальної експертизи.
Через відсутність нормальних контактів з батьком, відповідачка дійсно не була активною стороною в його житті, до того ж ОСОБА_2 є самотньою матір`ю, яка самостійно виховувала свою неповнолітню дитину, та в повній мірі присвячувала весь свій час дитині. 
У доказах наданих позивачем відсутні необхідні елементи, передбачені частиною 5 статті 1224 ЦК України, що унеможливлює усунення відповідача від спадкування, зокрема, не доведено стану безпорадності спадкодавця. Інвалідність III групи не передбачає потребу в постійному догляді, а відсутність рішення МСЕК про визнання особи недієздатною або такою, що потребує постійної сторонньої допомоги, свідчить про необґрунтованість тверджень позивача. 
Вказує, що відсутні підстави згідно з частиною 5 статті 1224 ЦК України для усунення спадкоємця ОСОБА_4 від права на спадщину, оскільки не доведено фактів безпорадного стану спадкодавця з урахуванням його потреб в отриманні допомоги саме від доньки ОСОБА_2 та її умисного ухилення від надання допомоги спадкодавця. У зв`язку з чим, лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.
Представник позивача - адвокат Білов І.В. у запереченні на відзив на позов, посилаючись на вимоги ст. 51 Конституції України та ст. 202 Сімейного кодексу України просив про задоволення позову.
Рішенням Інгульського районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2026 року взадоволенні позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано тим, що належних, допустимих та достовірних доказів в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження наявності умов, передбачених ст. 1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування позивачкою не надано.
Не погодившись із вказаним рішенням суду, представник ОСОБА_1 - адвокат Білов І.В. звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що судом першої інстанції невірно надано оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи і за такого невірно дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Зазначає, що відповідач намагалася ввести суд в оману, стверджуючи, що померлий самостійно ходив до «наливайки» та виглядав нормально, якого вона бачила поблизу своє дачі, яка розташована біля дачі, що належить позивачці, вказане твердження протирічить, як медичним документам так і матеріалам справи. 
У відзиві на апеляційну скаргу, представник ОСОБА_2 - адвокат Душаченко І.С. просила рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на її необґрунтованість.
У судове засідання сторони та представник третьої особи не з`явилися, про місце й час розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили.
Заслухавши суддю-доповідача, представника позивачки – адвоката Білова І.В., дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).
Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1ст. 4 ЦПК України).
Згідно зі ст. 5 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. А у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Зі змісту статті 367 ЦПК України вбачається, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до положень ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із вимогами ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Таким вимогам закону оскаржуване рішення в повній мірі відповідає.
З матеріалів справи вбачається і таке встановлено судом, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , що потверджується копією свідоцтва про смерть, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Миколаєві Південного міжрегіонального управління юстиції (м. Одеса) 12 жовтня 2024 року, Серія НОМЕР_1 , актовий запис № 2446.
Після смерті ОСОБА_3 відкрилась спадщина, зокрема, на 1/2 частки квартири АДРЕСА_1 . 
За життя ОСОБА_3 заповіту не склав.
Як вбачається із копії спадкової справи № 67/2024 від 23 жовтня 2024 року, зведеної після смерті ОСОБА_3 приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Банєвою С.Г. із заявою про прийняття спадщини звернулися дружина – ОСОБА_1 та його донька ОСОБА_2 .
Як на підставу задоволення своїх вимог, позивач посилається на те, що ОСОБА_3 останні роки, у зв`язку із хворобою перебував у безпорадному стані та не міг самостійно себе обслуговувати, а тому потребував постійної сторонньої допомоги, не міг вільно самостійно пересуватись. Відповідачка, яка проживає в м. Миколаєві, знаючи про стан свого батька жодного разу не приїхала до нього, не провідувала його і не мала наміру надавати йому будь-яку матеріальну чи іншу допомогу. 
Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).
Частинами першою та другою статті 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадщину почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняттям ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
Згідно з роз`ясненнями, викладеними у пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», правило частини п`ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29 січня 2026 року у справі № 523/5419/24.
У постанові Верховного Суду від 04 березня 2019 року у справі № 321/1573/17-ц наголошено, що для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до частини п`ятої статті 1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. 
Спадкоємець може бути усунений від права на спадщину лише при одночасному настанні указаних обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності (постанова Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 337/6000/15-ц).
Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребує допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини.
Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року в справі № 337/6000/15-ц, від 04 липня 2018 року в справі № 404/2163/16-ц, від 29 червня 2021 року в справі № 750/9209/20-ц)
Позбавлення особи права на спадкування - це захід, що має застосовуватися лише в крайньому випадку з урахуванням передусім характеру поведінки відповідача (постанови Верховного Суду від 10 листопада 2022 року у справі № 289/1965/16-ц, від 29 грудня 2025 року у справі № 195/2005/23 від 29 січня 2026 року у справі № 523/5419/24, від 10 лютого 2026 року у справі № 462/5597/23).
Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
У цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри.
Як вбачається з матеріалів справи, згідно довідки МСЕК Серії МСЕ-06 № 024773, ОСОБА_3 з 13 березня 2028 року мав інвалідність 3 групи загального захворювання.
У довідці про причини смерті № 382 від 12 жовтня 2024 року вказано, що причиною смерті ОСОБА_3 є ішемічна кардіоміопатія.
Інших доказів про стан здоров`я спадкодавця у зв`язку з чим останній потребував постійної допомоги матеріали справи не містять. 
Слід зазначати, що ОСОБА_3 помер у віці 62 років, причиною його смерті визначено ішемічну кардіоміопатію, а матеріали справи не містять даних про те, що він мав вади здоров`я, у зв`язку з чим перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги. Окрім цього, не було надано доказів свідомого ухилення відповідачки, як доньки спадкодавця, від надання спадкодавцеві такої допомоги, шляхом відмови чи ігнорування відповідних вимог.
Отже, встановивши, що позивачкою не доведено перебування спадкодавця у безпорадному стані та його постійну потребу у допомозі саме від відповідачки, а також ухилення відповідачки від надання допомоги спадкодавцю при можливості її надання, винної поведінки відповідачки (зокрема, відмови від надання допомоги батьку), що входить до сукупності обставин, передбачених частиною п`ятою статті 1224 ЦК України, суд першої інстанції, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для усунення ОСОБА_2 від права на спадкування після смерті ОСОБА_3 .
Також слід зауважити, що наявність між спадкодавцем та спадкоємцем складних взаємовідносин не є достатньою підставою, у контексті статті 1224 ЦК України, для усунення останньої від права на спадкування після смерті біологічного батька.
Суд першої інстанції, правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами матеріального та процесуального права, які підлягають застосуванню, та надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, з урахуванням принципу балансу вірогідностей, дійшов вмотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Доводи апеляційної скарги зазначених висновків суду першої інстанції не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів, яким суд першої інстанції надав обґрунтовану правову оцінку з урахуванням всіх фактичних обставин справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства України, і з якою погоджується колегія суддів. 
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
За таких обставин, доводи апеляційної скарги не спростовують обґрунтованих висновків суду, а тому апеляційна скарга на підставі ст. 375 ЦПК України підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду, яке ухваленням з додержанням норм матеріального та процесуального права - залишенню без змін. 
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, тому відсутні підстави для розподілу судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 382 ЦПК України колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 , подану в її інтересах адвокатом Біловим Ігорем Валентиновичем залишити без задоволення.
Рішення Інгульського районного суду м. Миколаєва від 07 квітня 2026 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання її повного тексту у порядку та випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.

Головуючий Т.В. Крамаренко
Судді: О.В. Локтіонова
О.О. Ямкова

Повний текст складено 27 травня 2026 року.