ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 року
м. Київ
справа № 204/9582/25
провадження № 61-2686св26
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
судді-доповідача - Фаловської І. М.,
суддів: Ігнатенка В. М., Карпенко С. О., Мартєва С. Ю., Ситнік О. М.,
учасники справи:
скаржник (боржник) - ОСОБА_1 , суб`єкт оскарження: Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, який є правонаступником Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса),  заінтересована особа - Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія»,	
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Солодовник Сергій Олександрович, на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року у складі колегії суддів Халаджи О. В., Агєєва О. В., Космачевської Т. В., 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст вимог скарги
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність Другого Правобережного відділу державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (місто Одеса) (далі - Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса)).
Вимоги скарги обґрунтовано тим, що на виконанні Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) перебувало виконавче провадження (далі - ВП) № НОМЕР_1 з виконання виконавчого листа, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська на підставі рішення цього ж суду від 26 жовтня 2015 року у справі № 204/5812/15 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк» (далі - ПАТ «Укрсиббанк») заборгованості за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № 11266576000 у розмірі 592 535,19 грн.
У межах цього ВП 22 грудня 2020 року накладено арешт на нерухоме майно боржника та заборону на його відчуження, а також арешт на кошти, які містяться на рахунках боржника. У цей же день виконавчий лист повернуто стягувачу на підставі пункту 2 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».
Зазначав, що Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 14 лютого 2022 року задовольнив заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (далі - ТОВ «Українська факторингова компанія») про заміну сторони виконавчого провадження. Замінив стягувача у ВП щодо виконання судового рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26 жовтня 2015 року у справі № 204/5812/15-ц з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Українська факторингова компанія» стосовно ОСОБА_2 та ОСОБА_1 
16 вересня 2021 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ОСОБА_2 укладено договір про виконання зобов`язань за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № 11266576000, відповідно до умов якого сторони домовилися, що сума заборгованості за вказаним кредитним договором становить 70 000,00 гривень.
24 листопада 2023 року ТОВ «Українська факторингова компанія» надало ОСОБА_2 довідку, якою підтвердило, що заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № 11266576000 погашена у повному обсязі.
ОСОБА_1 зазначав, що на сьогодні основне зобов`язання виконано у повному обсязі, ВП № НОМЕР_1 є завершеним та було знищене по закінченню строку зберігання, однак заявник не може розпоряджатися належним йому майном та коштами у зв`язку з накладеним арештом. 
На звернення ОСОБА_1 до Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) із заявою про зняття арешту з майна та коштів боржника заявник отримав відповідь, в якій зазначено про відсутність правових підстав для зняття арешту.
На підставі викладеного ОСОБА_1 просив суд: 
визнати незаконною бездіяльність Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) щодо незняття арешту, накладеного постановою державного виконавця від 22 грудня 2020 року на все майно та грошові кошти боржника, прийнятого у межах ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року № 204/5812/15 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» боргу у розмірі 592 535,19 грн;
зобов`язати Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту, накладеного постановою державного виконавця від 22 грудня 2020 року на все майно та грошові кошти боржника, прийнятого у межах ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року № 204/5812/15 про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» боргу у розмірі 592 535,19 грн.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їх ухвалення
Назву Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська змінено на Чечелівський районний суд міста Дніпра відповідно до Закону України від 26 лютого 2025 року № 4273-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» щодо зміни найменувань місцевих загальних судів».
Чечелівський районний суд міста Дніпра ухвалою від 24 жовтня 2025 року скаргу ОСОБА_1 задовольнив частково.
Зобов`язав Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) вчинити дії щодо зняття (скасування) арешту, накладеного постановою державного виконавця від 22 грудня 2020 року на все майно та грошові кошти боржника у межах ВП № НОМЕР_1 з примусового виконання виконавчого листа Красногвардійського районного суду міста Дніпропетровська від 17 грудня 2015 року № 204/5812/15 про солідарне стягнення з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ПАТ «Укрсиббанк» боргу у розмірі 592 535,19 грн.
У задоволенні решти вимог скарги відмовив.
Ухвалу суду першої інстанції мотивовано тим, що відсутні будь-які підстави вважати наявною заборгованість ОСОБА_1 у ВП № НОМЕР_1, оскільки вказане ВП завершено 22 грудня 2020 року, матеріали ВП станом на 18 серпня 2025 року знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання та на сьогодні на примусовому виконанні у виконавчій службі не перебуває відкрите ВП, боржником у якому є ОСОБА_1 .
Крім того, оскільки наявні докази на підтвердження повного виконання зобов`язання за кредитним договором, заборгованість за яким стягнуто рішенням суду та під час примусового виконання якого накладено оспорювані арешти у ВП, місцевий суд вважав наявними підстави для їх зняття (скасування). 
Суд першої інстанції виснував про відсутність підстав для визнання бездіяльності Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) незаконною, оскільки законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу.
Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) оскаржив його в апеляційному порядку. 
В апеляційній скарзі посилався на те, що боржник не надав суду належних і допустимих доказів сплати основного боргу, витрат виконавчого провадження та виконавчого збору у ВП № НОМЕР_1. Місцевий суд усупереч положенням статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» дійшов помилкового висновку про можливість зобов`язати Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) зняти арешт, оскільки вчинення таких дій належить до повноважень виконавця.
Дніпровський апеляційний суд постановою від 04 лютого 2026 року ухвалу Чечелівського районного суду міста Дніпра від 24 жовтня 2025 року скасував, ухвалив нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовив.
Апеляційний суд керувався тим, що місцевий суд дійшов передчасного висновку про наявність підстав для скасування арешту майна боржника, оскільки  ОСОБА_1 не надав доказів щодо відсутності за ним заборгованості зі сплати виконавчого збору у загальному розмірі 59 622,54 грн. 
Зазначив, що місцевий суд під час розгляду справи не зобов`язав ВДВС надати матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити підставу завершення цього виконавчого провадження та встановити, чи дійсно державний виконавець приймав постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, що є необхідним для правильного вирішення справи.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, поданій до Верховного Суду у березні 2026 року, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Солодовник С. О., просить постанову апеляційного суду скасувати та залишити в силі ухвалу суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права. 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме, що суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 569/6143/23 (провадження № 61-1026св24), про те, що арешт майна боржника є лише заходом для забезпечення реального виконання рішення, а тому у разі повного погашення заборгованості перед стягувачем будь-які підстави для подальшого збереження арешту відсутні, оскільки таке обмеження повністю втрачає свою процесуальну мету. 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Вважає, що несплата виконавчого збору не може бути самостійною підставою для відмови у знятті арешту з майна боржника у випадку, якщо виконавець не приймав окремої постанови про його стягнення та не відкрито відповідне ВП щодо нього.
Апеляційний суд помилково не взяв до уваги обставини про те, що матеріали ВП № НОМЕР_1 знищено, будь-які відомості про наявність невиконаних постанов про стягнення виконавчого збору відсутні.
Принцип належного урядування покладає на державу обов`язок нести відповідальність за належне адміністрування документів, а будь-які ризики чи негативні наслідки, спричинені їх втратою, не можуть перекладатися на приватну особу.
Доводи інших учасників справи
У березні 2026 року Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса), назву якого змінено на Другий Правобережний відділ державної виконавчої служби у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (далі - Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Дніпровського міжрегіонального управління МЮУ) подав відзив на касаційну скаргу, в якому посилається на необґрунтованість та безпідставність доводів скаржника, просить залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін. 
Рух справи у суді касаційної інстанції
02 березня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Солодовник С. О., на постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року.
Верховний Суд ухвалою від 16 березня 2026 року відкрив касаційне провадження у справі та витребував з Чечелівського районного суду міста Дніпра матеріали справи.
У березні 2026 року справа надійшла до Верховного Суду.
На підставі розпорядження виконувача обов`язків заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2026 року № 367/0/226-26 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15 квітня 2026 року справу призначено судді-доповідачеві Фаловській І. М., судді, які входять до складу колегії: Карпенко С. О., Мартєв С. Ю.
Верховний Суд ухвалою від 04 травня 2026 року призначив справу до судового розгляду колегією в складі п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
Суди встановили, що  на виконанні Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) перебувало ВП № НОМЕР_1, відкрите на підставі виконавчого листа № 204/5812/15, виданого Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська на підставі рішення цього ж суду від 26 жовтня 2015 року у справі № 204/5812/15 за позовом ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про стягнення солідарно заборгованості за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № 11266576000 у розмірі 592 535,19 грн, яким позовні вимоги задоволено в повному обсязі.
У межах цього ВП постановою виконавця від 22 грудня 2020 року накладено арешт на нерухоме майно боржника та заборону на його відчуження, а також арешт на кошти, які містяться на рахунках боржника.
Відповідно до листа Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції (місто Одеса) ВП № НОМЕР_1 було завершено 22 грудня 2020 року, на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» (у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення) та згідно з наказом від 07 червня 2017 року № 1829/5 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної служби та приватними виконавцями», станом на 18 серпня 2025 року матеріали провадження було знищено у зв`язку із закінченням строку зберігання.
16 вересня 2021 року між ТОВ «Українська факторингова компанія» та ОСОБА_2 укладено договір про виконання зобов`язань за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № 11266576000 (первісне зобов`язання). Згідно з пунктом 1.3 договору сторони дійшли згоди, що сума заборгованості за кредитним договором становить 70 000,00 грн. Відповідно до пункту 1.4 договору сторони домовилися, що кредитор погоджується на добровільне погашення суми заборгованості у розмірі 70 000,00 грн, але не менше 1 000,00 грн щомісячно в рахунок погашення повної суми заборгованості за кредитним договором. У разі сплати усієї суми строком до 16 вересня 2027 року заборгованість вважатиметься такою, що погашена в повному обсязі.
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 14 лютого 2022 року у справі № 204/5812/15 замінив стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Українська факторингова компанія».
24 листопада 2023 року ТОВ «Українська факторингова компанія» надало ОСОБА_2 довідку, відповідно до якої підтвердило, що заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № 11266576000 погашена у повному обсязі.
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Частиною першою статті 402 ЦПК України визначено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Відповідно до частин першої, другої статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права 
Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (стаття 10 ЦПК України).
Однією з основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення (пункт 9 частини першої статті 129 Конституції України). 
Установлена обов`язковість судового рішення, яке набрало законної сили, не дозволяє ставити його виконання в залежність від волі боржника або будь-яких інших осіб, зокрема виконавця, на вчинення чи невчинення дій щодо його виконання, оскільки це б нівелювало значення самого права звернення до суду як засобу захисту та забезпечення реального відновлення порушених прав та інтересів (постанова Верховного Суду від 25 вересня 2020 року у справі № 924/315/17).
Згідно зі статтею 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Згідно з частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене права заявника).
Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню в разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України «Про виконавче провадження».
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - Закон у редакції, чинній на час проведення виконавчих дій у ВП № НОМЕР_1) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
У частині першій статті 18 Закону зазначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Відповідно до пунктів 6, 7 частини третьої статті 18 Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку; накладати арешт на кошти та інші цінності боржника.
З наведеного убачається, що правовою метою накладення державним виконавцем арешту на майно та кошти боржника є забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню.
У пункті 2 частини першої статті 37 Закону зазначено, що виконавчий документ повертається стягувачу, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернено стягнення, а здійснені виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
Підстави для закінчення виконавчого провадження визначені у частині першій статті 39 Закону. 
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2025 року в справі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14-137цс24) зазначила, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу є формами завершення виконавчого провадження, проте вони мають різні правові підстави та відповідно різні правові наслідки.
Закінчення виконавчого провадження є стадією виконавчого провадження і передбачає завершення вчинення виконавчих дій щодо примусового виконання рішення в межах відповідного виконавчого провадження. Зміст правових підстав для закінчення виконавчого провадження, визначених частиною першою статті 39 Закону, свідчить про об`єктивну неможливість виконати відповідне рішення у примусовому порядку. На відміну від обставин, що зумовлюють повернення виконавчого документа стягувачу, обставини, які є підставою для закінчення виконавчого провадження, не перестануть існувати в майбутньому.
З наведеного слідує і формування наслідків закінченого виконавчого провадження, зокрема, виконавче провадження, щодо якого прийнято постанову про його закінчення, не може бути розпочато знову, крім випадків передбачених законом (частина перша статті 40 Закону).
Водночас частиною п`ятою статті 37 Закону визначено, що повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 цього Закону.
Повернення виконавчого документа стягувачу є процесуальною дією державного (приватного) виконавця, яка вчиняється останнім у випадку, коли внаслідок існування певних обставин або дій чи бездіяльності учасників виконавчого провадження неможливо у примусовому порядку виконати відповідне рішення. Разом з цим повернення виконавчого документа стягувачу не свідчить про неможливість примусового виконання рішення взагалі, а лише про таку неможливість у певний момент. Тобто якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення виконавчого документа стягувачу, то останній може повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення.
Наслідки закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа визначені статтею 40 Закону.
Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, ухваленим у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.
Виконавче провадження, щодо якого прийнято постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.
Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її прийняття надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.
Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 59 Закону підставами для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини є: 1) отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; 2) надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; 3) отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; 4) наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; 5) відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; 6) отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; 7) погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; 8) отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову; 9) підстави, передбачені пунктом 1-2 розділу XIII «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону.
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. 
Велика Палата Верховного Суду у вказаній вище справі виснувала, що законодавець чітко передбачив два випадки, коли державний (приватний) виконавець зобов`язаний зняти арешт з майна боржника та зазначити про це у відповідній постанові, а саме:
у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, ухваленими у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій);
у разі повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав.
Законодавством не передбачено обов`язку державного (приватного) виконавця зняти арешт, накладений на майно боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу, оскільки таке повернення не свідчить про закінчення виконавчого провадження й у такому випадку стягувач має право повторно звернутися із заявою про примусове виконання рішення суду, яке не виконано, протягом встановлених законом строків.
Водночас Велика Палата Верховного Суду у цій постанові звернула увагу, що законодавець у Законі передбачив випадки, за яких арешт з майна знімається одночасно із поверненням виконавчого документа стягувачу, а саме: стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа; стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, нереалізоване під час виконання рішення, за відсутності іншого майна, на яке можливо звернути стягнення; запроваджено тимчасову адміністрацію банку-боржника, крім рішень немайнового характеру (частина третя статті 37 Закону).
Отже, за загальним правилом, повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для зняття арешту з майна боржника, оскільки така обставина не належить до винятків, передбачених частиною третьою статті 37 Закону. 
Відповідно до частин першої, другої, пункту 1 частини четвертої статті 12 Закону виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню з наступного дня після його прийняття. Строки пред`явлення виконавчого документа до виконання перериваються у разі пред`явлення виконавчого документа до виконання.
З матеріалів справи убачається, що у ВП № НОМЕР_1 старший державний виконавець Чечелівського ВДВС у місті Дніпрі Південно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Кравченко Є. С. постановою від 22 грудня 2020 року виконавчий лист № 204/5812/15, виданий 17 грудня 2015 року Красногвардійським районним судом м. Дніпропетровська, про солідарне стягнення з ОСОБА_2 , ОСОБА_1 на користь ПАТ «Укрсиббанк» заборгованості за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № 11266576000 у розмірі 592 535,19 грн повернув стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 37 Закону.
Отже, з огляду на викладені висновки під час повернення зазначеного виконавчого листа стягувачу у зв`язку з відсутністю у боржника майна, на яке може бути звернено стягнення, у державного виконавця не було законних підстав для зняття арешту з майна та коштів боржника. 
Стягувач не позбавлений права на повторне пред`явлення виконавчого документа до виконання протягом строків, встановлених статтею 12 Закону, а у разі пропуску строку для пред`явлення виконавчого документа до виконання з причин, визнаних судом поважними, пропущений строк може бути поновлено (частина перша статті 433 ЦПК України).
Водночас колегія суддів зазначає, що застосування арешту майна та коштів боржника як обмежувальний захід не повинен призводити до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що свідчить про необхідність його застосування виключно у випадках та за наявності підстав, визначених законом. 
Наявність протягом тривалого часу вказаного обмеження, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Подібні висновки викладено у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2024 року у справі № 569/6143/23 (провадження № 61-1026св24), на яку заявник посилається у касаційній скарзі.
Суди встановили, що після повернення виконавчого листа стягувачу у грудні 2020 року  ОСОБА_2 уклала з ТОВ «Українська факторингова компанія», яке набуло право вимоги за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № 11266576000, договір про виконання зобов`язань від 16 вересня 2021 року, відповідно до якого сторони дійшли згоди, що сума заборгованості за кредитним договором становить 70 000,00 грн та у разі її сплати строком до 16 вересня 2027 року заборгованість вважатиметься такою, що погашена в повному обсязі.
Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська ухвалою від 14 лютого 2022 року у справі № 204/5812/15 замінив стягувача у виконавчому провадженні з ПАТ «УкрСиббанк» на його правонаступника ТОВ «Українська факторингова компанія».
24 листопада 2023 року ТОВ «Українська факторингова компанія» надало ОСОБА_2 довідку, відповідно до якої підтвердило, що заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № 11266576000 погашена у повному обсязі.
У матеріалах справи відсутні будь-які документально підтверджені відомості про те, що у період з 22 грудня 2020 року (повернення виконавчого листа стягувачу) до дня звернення до суду з цією скаргою (вересень 2025 року) органи державної виконавчої служби проводили виконавчі дії з примусового виконання виконавчого листа № 204/5812/15 від 17 грудня 2015 року, ураховуючи заміну стягувача у виконавчому провадженні.
ОСОБА_1 вважав, що оскільки заборгованість за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № 11266576000 погашена, у кредитора відсутні майнові претензії до боржників щодо його виконання, виконавчий лист № 204/5812/15, виданий на виконання судового рішення про стягнення кредитної заборгованості, на примусовому виконанні не перебуває, тому збереження арештів на майно та кошти, накладені у межах ВП № НОМЕР_1, не мають процесуальної мети, порушують його право на мирне володіння майном, у зв`язку з чим звертався до виконавчої служби із заявою про зняття арештів. 
Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) повідомив заявника, що матеріали ВП № НОМЕР_1 згідно з наказом від 07 червня 2017 року № 1829/5 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної служби та приватними виконавцями», станом на 18 серпня 2025 року знищені у зв`язку із закінченням строку зберігання, тому надання будь?якої інформації щодо цього виконавчого провадження неможливе, підстави для зняття арештів відсутні.
Зазначений ВДВС також роз`яснив, що за наявності повідомлення від стягувача про відсутність заборгованості у ВП № НОМЕР_1 заявнику необхідно сплатити лише виконавчий збір у розмірі 59 253,55 грн та витрати виконавчого провадження у розмірі 369,00 грн, після чого подати заяву про закриття виконавчого провадження.
Частково задовольняючи скаргу ОСОБА_1 , місцевий суд дійшов висновку про доведеність заявником факту повного виконання зобов`язання за кредитним договором, заборгованість за яким стягнуто рішенням суду та під час примусового виконання якого накладено оспорювані арешти у ВП, тому вважав наявними підстави для їх зняття (скасування).
Апеляційний суд, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні скарги, керувався тим, що  ОСОБА_1 не надав доказів щодо відсутності за ним заборгованості зі сплати виконавчого збору у загальному розмірі 59 622,54 грн, водночас місцевий суд не зобов`язав ВДВС надати матеріали відновленого виконавчого провадження, не встановив, чи дійсно державний виконавець приймав постанову про стягнення з боржника виконавчого збору, що є необхідним для правильного вирішення справи.
У пункті 16 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень вказано, що у разі якщо виконавче провадження, за яким подано заяву про зняття арешту з майна боржника або скасування інших заходів примусового виконання рішення знищено у зв`язку із закінченням строку його зберігання, а також у випадку, коли таке виконавче провадження перебувало на виконанні у приватного виконавця, діяльність якого припинена або яким змінено виконавчий округ, виконавець вживає заходів щодо відновлення матеріалів виконавчого провадження за допомогою відомостей автоматизованої системи та інших документів, інформації, одержаних ним, у тому числі від сторін виконавчого провадження.
Отже, отримавши заяву ОСОБА_1 про скасування арештів, накладених у межах знищеного ВП № НОМЕР_1, Другий Правобережний ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах м. Дніпра Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції повинен був вжити заходів з відновлення матеріалів виконавчого провадження та після цього прийняти рішення за результатами розгляду цієї заяви.
Обставини, які входять до предмета доказування у зазначеній категорії справ, можна встановити лише під час дослідження документів, наявних у матеріалах конкретного виконавчого провадження. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення скарги, є копії документів відповідного виконавчого провадження, зокрема оскаржувані рішення державного виконавця.
Тобто в порядку судового контролю за виконанням судових рішень суд має право самостійно витребувати від органу державної виконавчої служби / приватного виконавця всі необхідні документи для вирішення відповідної скарги (постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2025 року у справі № 756/4996/21).
Водночас суд апеляційної інстанції, скасовуючи ухвалу суду першої інстанції, з метою виконання завдань цивільного судочинства не позбавлений був можливості самостійно витребувати від Другого Правобережного ВДВС у Чечелівському та Новокодацькому районах міста Дніпра Південного МРУ Міністерства юстиції матеріали відновленого виконавчого провадження, встановити, чи дійсно державний виконавець приймав постанови про накладення арешту та про стягнення з боржника виконавчого збору у ВП № НОМЕР_1.
Також слід зазначити, що відповідно до частини третьої статті 59 Закону з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. 
У всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду (частина п`ята статті 59 Закону).
Отже, оскільки  ОСОБА_1 у скарзі просив зобов`язати зазначений ВДВС вчинити дії щодо зняття (скасування) арештів з майна та коштів боржника, накладених у виконавчому провадженні, визначення посадової особи, яка має повноваження на їх зняття, залежить від конкретних обставин і підстав зняття такого арешту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 травня 2025 року у cправі № 2/1522/11652/11 (провадження № 14?137цс24)).
Водночас апеляційний суд, не дослідивши матеріали відновленого виконавчого провадження та не встановивши обставин, від яких залежить обґрунтованість чи необґрунтованість скарги  ОСОБА_2 , зокрема не дослідивши постанову державного виконавця про стягнення виконавчого збору у загальному розмірі 59 622,54 грн, яка в матеріалах справи відсутня, зробив передчасний висновок про скасування ухвали суду першої інстанції та відмову у задоволенні скарги.
Надані заявником докази щодо відсутності майнових претензій стягувача, зокрема договір про виконання зобов`язань від 16 вересня 2021 року за кредитним договором від 11 грудня 2007 року № 11266576000 та довідка ТОВ «Українська факторингова компанія» про погашення боргу у повному обсязі, враховуючи відсутність у матеріалах справи доказів повторного пред`явлення до виконання виконавчого листа № 204/5812/15 від 17 грудня 2015 року після його повернення у грудні 2020 року та заміни стягувача у виконавчому листі 14 лютого 2022 року, підлягають оцінці судом у сукупності з іншими документами, що мають значення для справи, під час її нового розгляду.
Оскільки за змістом частини першої статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не має повноважень встановлювати обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга  ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, постанова Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року - скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд, зокрема за встановленою підсудністю або для продовження розгляду.
За змістом частини третьої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
Оскільки у цій справі Верховний Суд дійшов висновку, що апеляційний суд не встановив обставин, які мають значення для правильного вирішення цієї скарги, тому оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. 
Щодо судових витрат
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки за результатами касаційного перегляду судове рішення апеляційного суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий розгляд, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 409, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Солодовник Сергій Олександрович, задовольнити частково.
Постанову Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2026 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді І. М. Фаловська
В. М. Ігнатенко
С. О. Карпенко
С. Ю. Мартєв
О. М. Ситнік