ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"30" червня 2026 р. Справа№910/1977/26
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Владимиренко С.В.
суддів: Ходаківської І.П. 
Демидової А.М. 

за участю секретаря судового засідання Невмержицької О.В.
за участю представників учасників справи згідно протоколу судового засідання від 30.06.2026 
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 
на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 
у справі №910/1977/26 (суддя Курдельчук І.Д.)
за результатом розгляду заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у справі 
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІАЛАЙТ» 
до 1) Фізичної особи-підприємця Лобасєва Кирила Володимировича 
2) ОСОБА_1 
за участі у справі Андрусишина Володимира Йосифовича в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, на стороні відповідачів, 
про визнання недійсним договору та стягнення грошових коштів
ВСТАНОВИВ: 
Товариство з обмеженою відповідальністю «МЕДІАЛАЙТ» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця Лобасєва Кирила Володимировича (далі - відповідач 1) та ОСОБА_1 (далі - відповідач 2) про визнання недійсним договору оренди обладнання №010224 від 01.02.2024, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «МЕДІАЛАЙТ» та Фізичною особою - підприємцем Лобасєвим Кирилом Володимировичем; стягнення солідарно з ОСОБА_1 та Фізичної особи-підприємця Лобасєва Кирила Володимировича на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІАЛАЙТ» грошові кошти в сумі 1 873 700, 00 грн.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 21.04.2026 у справі №910/1977/26 визнав недобросовісні дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіалайт», метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями зловживанням процесуальними правами. Залишив позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіалайт» без розгляду.
Відповідач 2 через систему «Електронний суд» сформував та подав до суду першої інстанції 27.04.2026 заяву про ухвалення додаткового рішення, за якою просив суд ухвалити додаткове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІАЛАЙТ» на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи №910/1977/26 у розмірі 94 410, 00 грн.
Господарський суд міста Києва ухвалою від 26.05.2026 у справі №910/1977/26 у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення відмовив.
Приймаючи вказану ухвалу суд першої інстанції зазначив, що з Єдиного державного реєстру судових рішень №136044155 та №136390150 вбачається подання позивачем до Господарського суду міста Києва позову, який за своїми підставами, предметом та суб`єктним складом є тотожним із позовом у даній справі.
Судом першої інстанції встановлено, що ухвалами Господарського суду міста Києва від 28.04.2026 і 11.05.2026 у справі №910/4803/26 залишено без руху, а потім прийнято позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІАЛАЙТ» до Фізичної особи-підприємця Лобасєва Кирила Володимировича та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору та стягнення 1 873 700, 00 грн до розгляду та відкрито провадження у справі.
З наведеного суд першої інстанції вбачав, що спір, який був предметом розгляду у справі №910/1977/26, буде розглядатися у справі №910/4803/26 та на переконання суду відшкодування витрат відповідача, пов`язаних із розглядом справи, а відповідно пов`язаних із розглядом спору, є передчасним, оскільки питання розподілу судових витрат відповідача 2 на професійну правничу допомогу повинно вирішуватися за результатом розгляду спору, який розглядається в межах справи №910/4803/26.
Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що заява відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 94 410,00 грн має бути поданою в іншій справі, і не підлягає задоволенню. 
Не погоджуючись з прийнятою ухвалою, 04.06.2026 ОСОБА_1 звернулась до апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 у справі №910/1977/26 та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІАЛАЙТ» на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи №910/1977/26 у розмірі 94 410, 00 грн.
В обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги відповідач 2 вказує, що виникнення права відповідача на компенсацію витрат у разі залишення позову без розгляду залежить від наявності двох умов: припиненням розгляду відповідної справи шляхом закриття провадження або залишення позову без розгляду; встановлення необґрунтованих дій позивача. Будь-яких інших умов щодо можливості або неможливості подальшого звернення позивача до суду з новим позовом, наявності іншої справи між тими самими сторонами або необхідності вирішення питання про компенсацію витрат у майбутньому провадженні зазначена норма не містить. Реалізація підходу, запропонованого судом першої інстанції, на переконання скаржника, фактично призводить до повної втрати відповідачем права на компенсацію вже понесених витрат, оскільки у справі №910/1977/26 в їх відшкодуванні відмовлено, а у справі №910/4803/26 такі витрати не можуть бути предметом розподілу. Подібне тлумачення норм процесуального права суперечить принципу правової визначеності та позбавляє учасника справи передбаченого законом механізму захисту його майнових прав.
Окремо апелянт звертає увагу на внутрішню суперечливість висновків суду. В оскаржуваній ухвалі суд прямо зазначив, що заперечення позивача щодо відсутності у його діях ознак необґрунтованості є безпідставними, оскільки недобросовісність дій ТОВ «МЕДІАЛАЙТ» та зловживання процесуальними правами вже встановлені судом під час вирішення питання про залишення позову без розгляду. Отже, суд фактично визнав існування саме тих обставин, для усунення наслідків яких законодавцем була прийнята ч. 5 ст. 130 ГПК України. 
Метою зазначеної норми є компенсація стороні витрат, яких вона зазнала внаслідок необґрунтованих дій іншого учасника процесу, а також запобігання зловживанню процесуальними правами. Проте замість застосування встановлених законом наслідків недобросовісної процесуальної поведінки суд фактично звільнив позивача від обов`язку компенсувати завдані ним витрати лише з тієї причини, що після залишення позову без розгляду той повторно звернувся до суду з аналогічними вимогами. Такий підхід створює ситуацію, за якої особа може неодноразово зловживати процесуальними правами, спричиняти іншій стороні значні витрати на правничу допомогу та уникати їх компенсації шляхом повторного подання аналогічних позовів.
Отже, висновок суду про передчасність вирішення питання щодо компенсації витрат на правничу допомогу не ґрунтується на положеннях ГПК України, суперечить змісту ч. 5 ст. 130 ГПК України та фактично позбавляє відповідача-2 гарантованого законом права на відшкодування витрат, понесених внаслідок встановлених судом недобросовісних дій позивача.
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.06.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 у справі №910/1977/26 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Владимиренко С.В., судді: Демидова А.М., Ходаківська І.П.
Північний апеляційний господарський суд ухвалою від 10.06.2026 відкрив апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 у справі №910/1977/26; розгляд апеляційної скарги призначив на 30.06.2026 о 13 год. 40 хв.; витребував матеріали справи №910/1977/26 з Господарського суду міста Києва 
Матеріали справи №910/1977/26 надійшли на адресу Північного апеляційного господарського суду 15.06.2026.
Згідно відзиву на апеляційну скаргу відповідача 2 позивач заперечує проти її задоволення, посилаючись на те, що, вирішуючи питання про розподіл витрат на професійну правничу допомогу, суд повинен виходити не лише з формального існування двох окремих судових проваджень, а й оцінювати реальний зміст спірних правовідносин та причини виникнення такої процесуальної ситуації. Сам по собі факт присвоєння спору іншого номера справи не змінює його правової природи та не створює для відповідачів права на окреме відшкодування витрат у кожному з проваджень, якщо такі провадження фактично стосуються одного й того самого спору між тими самими сторонами.
За таких обставин висновок суду першої інстанції про передчасність вирішення питання щодо компенсації витрат на професійну правничу допомогу є повністю обґрунтованим, відповідає завданню господарського судочинства та унеможливлює безпідставне покладення на позивача обов`язку з компенсації витрат, розмір та обґрунтованість яких можуть бути належним чином оцінені лише після остаточного вирішення спору по суті в межах справи №910/4803/26.
Разом із тим, навіть у разі якщо суд апеляційної інстанції дійде висновку про наявність правових підстав для вирішення питання щодо розподілу витрат на професійну правничу допомогу в межах даного провадження, ТОВ «МЕДІАЛАЙТ» звернув увагу суду на необґрунтованість та не співмірність заявленого до стягнення розміру таких витрат. На переконання ТОВ «МЕДІАЛАЙТ», заявлені витрати на професійну правничу допомогу є очевидно неспівмірними із фактичним обсягом наданих послуг, складністю справи та часом, витраченим представником, що свідчить про їх завищений характер та відсутність підстав для їх повного відшкодування.
У судовому засіданні 30.06.2026 представник відповідача 2 підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції її задовольнити, ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 у справі №910/1977/26 скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІАЛАЙТ» на користь ОСОБА_1 понесені нею витрати на правничу допомогу у зв`язку з розглядом справи №910/1977/26 у розмірі 94 410, 00 грн.
Представник позивача у судовому засіданні 30.06.2026 заперечив проти задоволення апеляційної скарги відповідача 2, просив суд апеляційної інстанції відмовити у її задоволенні, а ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 у справі №910/1977/26 залишити без змін.
Розглянувши доводи та вимоги апеляційної скарги, відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників учасників справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів апеляційного господарського суду встановила наступне.
Предметом судового розгляду є заява відповідача 2 про розподіл судових витрат (а саме витрат на правничу допомогу понесені нею у зв`язку з розглядом даної справи) за наслідком залишення позову без розгляду у зв`язку із визнанням судом першої інстанції недобросовісними дій Товариства з обмеженою відповідальністю «Медіалайт» , метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями зловживанням процесуальними правами.
Пунктом 12 частини третьої статті 2 ГПК України передбачено, що однією із основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Згідно зі статтею 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.
Частинами першою - третьою статті 123 ГПК України унормовано, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду господарським судом справи без прийняття рішення суду по суті спору у зв`язку з виявленням обставин, які перешкоджають розгляду справи, але можуть бути усунуті в майбутньому, наслідком чого є можливість повторного звернення до суду з тотожним позовом.
У статті 130 ГПК України встановлені спеціальні правила, які стосуються окремих випадків розподілу судових витрат, зокрема у зв`язку із залишенням позову без розгляду.
За змістом частин п`ятої, шостої статті 130 ГПК України у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача. У випадках, встановлених частинами третьою-п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини восьмої статті 129 цього Кодексу.
Аналіз статей 129 (розподіл судових витрат) та 130 ГПК України (розподіл витрат у разі визнання позову, закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду) дає підстави для висновку, що у разі залишення позову без розгляду суд зобов`язаний виходити з положень частини п`ятої статті 130 ГПК України, оскільки вказана норма є спеціальною стосовно загальних правил розподілу судових витрат.
Такий правовий висновок викладено у додатковій постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 17.03.2023 у справі № 910/7169/18 з посиланням на близьку за змістом правову позицію у постановах Верховного Суду від 18.06.2019 у справі №922/3787/17, від 09.07.2019 у справі №922/592/17, додатковій ухвалі Верховного Суду від 20.05.2021 у справі №910/14162/17, від 26.04.2021 у справі № 910/12099/17, від 12.07.2021 у справі №903/317/20.
Стягнення з позивача компенсації понесених відповідачем витрат у разі закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду можливе лише у випадку встановлення необґрунтованості дій позивача, пов`язаних із розглядом справи (схожа правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 20.06.2023 у справі № 925/1372/21, від 11.05.2023 у справі № 921/811/21, від 25.04.2023 у справі № 924/341/22, від 21.05.2021 у справі № 905/1623/20).
Пунктом 2 частини другої статті 43 ГПК України визначено, що залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню господарського судочинства, зокрема: подання декількох позовів до одного й того самого відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав або подання декількох позовів з аналогічним предметом і з аналогічних підстав, або вчинення інших дій, метою яких є маніпуляція автоматизованим розподілом справ між суддями.
Якщо подання скарги, заяви, клопотання визнається зловживанням процесуальними правами, суд з урахуванням обставин справи має право залишити без розгляду або повернути скаргу, заяву, клопотання (частина 3 статті 43 ГПК України).
У справі, судове рішення в якій переглядається, необґрунтованість дій (зловживанням процесуальними правами) позивача встановлена судом першої інстанції за результатом надання оцінки усім діям позивача у їх сукупності під час усього розгляду справи (з моменту подання позову до моменту залишення судом позову без розгляду), про що, зазначено в ухвалі Господарського суду міста Києва від 21.04.2026 у даній справі, яка набрала законної сили та не оскаржувалась позивачем.
Суд апеляційної інстанції звертає увагу, що доводи скаржника про те, що суд першої інстанції в оскаржуваній ухвалі прямо зазначив, що заперечення позивача щодо відсутності у його діях ознак необґрунтованості є безпідставними, оскільки недобросовісність дій ТОВ «МЕДІАЛАЙТ» та зловживання процесуальними правами вже встановлені судом під час вирішення питання про залишення позову без розгляду знайшли своє підтвердження. 
Підставою для відмови у відшкодуванні відповідачу 2 витрат на професійну правничу допомогу понесених нею у зв`язку з розглядом справи №910/1977/26 стало подання позивачем до Господарського суду міста Києва ще одного позову (після залишення позову без розгляду у даній справі), який за своїми підставами, предметом та суб`єктним складом є тотожним із позовом у даній справі (№910/1977/26), а тому, на переконання суду першої інстанції заява відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 94 410,00 грн має бути поданою в іншій справі.
Суд апеляційної інстанції такий висновок суду першої інстанції вважає помилковим та погоджується з доводами скаржника, що суд першої інстанції не мав права перекладати обов`язок з розподілу судових витрат на інший склад суду у іншій справі №910/4803/26, оскільки в іншій справі (у випадку розгляду справи по суті) розподіл судових витрат буде визначено як-то передбачено в частині четвертій статті 129 ГПК України, відповідно до якої судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
З наведеного вбачається, що відповідач 2 матиме право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи у випадку відмови в позові.
Водночас, за результатом подання позову у даній справі №910/1977/26 відповідач 2 має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача на підставі частини п`ятої статті 130 ГПК України, незалежно від того, яке рішення суду буде прийняте в іншій справі у майбутньому.
За таких обставин, суд першої інстанції повинен був по суті надати оцінку заявленому до стягнення з позивача відповідачем 2 розміру понесених нею витрат на правничу допомогу у зв`язку з розглядом даної справи. 
Конституцією України визначено, що кожен має право на професійну правничу допомогу (стаття 59).
Відповідно до статті 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Незалежність адвокатури гарантується. Засади організації і діяльності адвокатури та здійснення адвокатської діяльності в Україні визначаються законом. Виключно адвокат здійснює представництво іншої особи в суді, а також захист від кримінального обвинувачення.
Згідно із статтею 15 ГПК України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
За приписами статті 16 ГПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Представництво у суді, як вид правничої допомоги, здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. 
Згідно положень ГПК України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 ГПК України).
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову/апеляційної скарги, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
У постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 вказано, що метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 ГПК України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 ГПК України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 ГПК України).
Частиною 1 статті 124 ГПК України визначено, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку із розглядом справи.
У відзиві на позовну заяву відповідач 2 зазначив, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми витрат на професійну правничу допомогу, які він очікує понести у зв`язку з розглядом справи становить 160 000, 00 грн.
Згідно із статтею 126 ГПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини 8 статті 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Як вбачається з матеріалів справи, докази понесених витрат на правничу допомогу, подані відповідачем протягом п`яти днів після прийняття судом першої інстанції ухвали про залишення позову без розгляду.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правничої допомоги, можуть бути: 1) договір про надання правничої допомоги; 2) довіреність; 3) ордер; 4) доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правничої допомоги.
Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правничої допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (частини 1, 2 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" від 05.07.2012 №5076-VI (далі по тексту - Закон №5076-VI).
У суді першої інстанції представництво інтересів відповідача 2 здійснювала адвокат Тетеря Світлана Ігорівна на підставі Ордера на надання правничої допомоги від 23.03.2026 серії АІ №2159512.
Відповідно до статті 30 Закону №5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.
При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
На підтвердження заявленого до стягнення розміру надання правової допомоги у сумі 94 410, 00 грн, відповідачем 2 надано копії: Договору про надання правничої допомоги №25/09-14 від 23.09.2025, укладеного між Адвокатським об`єднанням «ЕВЕРЛІҐАЛ» (далі - «АО «ЕВЕРЛІҐАЛ», «Об`єднання») та ОСОБА_1 (далі - «Договір про надання правничої допомоги»), додаткової угоди №26/03/27-1 до Договору про надання правничої допомоги, Додаткової угоди №26/04/21-1 до Договору про надання правничої допомоги, рахунку на оплату № 61 від 21.04.2026, квитанції до платіжної інструкції ОСОБА_1 №41 від 22.04.2026, копію Акта №26/04/21-1 приймання-передачі наданих послуг в рамках правничої допомоги за Договором про надання правничої допомоги. 
Судом встановлено, що 23.09.2025 між відповідачем 2 (Клієнт) та Адвокатським об`єднанням «ЕВЕРЛІҐАЛ» укладено Договір №25/09-14 про надання правничої допомоги (далі за текстом - Договір) (а.с. 234-238, т.2), за умовами якого об`єднання зобов`язується надавати клієнту усі види правничої допомоги, передбачені ст. 19 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а клієнт оплачувати надану об`єднанням правничу допомогу.
Розмір винагороди Об`єднання за надання правничої допомоги та порядок її оплати клієнтом, а також компенсації клієнтом фактичних витрат об`єднання, пов`язаних з наданням правничої допомоги, визначається у додатках до Договору (пункт 3.1 Договору).
27.03.2026 між сторонами було укладено Додаткову угоду №26/03/27-1, якою Договір було доповнено Додатком №26/03/27-1 (далі - «Додаток»), в якому було узгоджено умови надання Об?єднанням правничої допомоги відповідачу-2 щодо представництва її інтересів у судовому спорі з ТОВ «МЕДІАЛАЙТ» під час розгляду справи №910/1977/26.
У зв?язку з залишенням позову у цій справі без розгляду, 21.04.2026 ОСОБА_1 та АО «ЕВЕРЛІҐАЛ» було підписано Додаткову угоду №26/04/21-1 до Договору, якою було внесено зміни у Додаток та викладено п.п. 1, 2 у новій редакції.
Згідно з п. 2 Додатку вартість послуг, що визначені у пункті 1 цього Додатку до Договору, становить грошову суму в національній валюті України (гривні), еквівалентну 1 500,00 Євро, крім того ПДВ - суму, еквівалентну 300,00 Євро, що разом становить грошову суму в національній валюті України (гривні), еквівалентну 1 800,00 Євро.
ОСОБА_1 сплачує винагороду АО «ЕВЕРЛІГАЛ» у національній валюті України - гривні з розрахунку еквіваленту у гривні розміру винагороди Об?єднання в Євро за готівковим курсом продажу валют Акціонерного товариства «УКРСИББАНК» (ідентифікаційний код 09807750) станом на дату виставлення Об?єднанням відповідного рахунку протягом 5 (п?яти) робочих днів з дати отримання Клієнтом такого рахунку (пункт 3 Додатку).
Адвокатським об`єднанням «ЕВЕРЛІҐАЛ» було виставлено ОСОБА_1 рахунок №61 від 21.04.2026 на суму 94 410,00 грн, який був оплачений нею згідно з квитанцією до платіжної інструкції на переказ готівки №41 від 22.04.2026, а також сторонами було підписано акт приймання-передачі наданих послуг у межах правничої допомоги №26/04/21-1 від 21.04.2026 за Договором, з якого вбачається, що Об`єднанням було надано, а клієнтом прийнято юридичні послуги у межах правничої допомоги, а саме: підготовка та подання від імені ОСОБА_1 до Господарського суду міста Києва відзиву на позовну заяву ТОВ «МЕДІАЛАЙТ» до ОСОБА_1 та ФОП Лобасєва К.В. про визнання недійсним Договору та солідарне стягнення 1 873 700,00 грн; підготовка та подання від імені ОСОБА_1 до Господарського суду міста Києва заперечень на відповідь на відзив у справі № 910/1977/26; підготовка та подання від імені ОСОБА_1 до Господарського суду міста Києва клопотання про залишення позову у справі № 910/1977/26 без розгляду та застосування заходів процесуального примусу; представництво ОСОБА_1 у Господарському суді міста Києва у судових засіданнях у справі №910/1977/26, що відбулись 07.04.2026, 09.04.2026 та 21.04.2026.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі №922/1964/21 щодо змісту детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом зазначила:
«Оцінюючи зміст зазначених приписів, Велика Палата Верховного Суду виснує, що подання детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, не є самоціллю, а є необхідним для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат.
Саме лише незазначення учасником справи в детальному описі робіт (наданих послуг) витрат часу на надання правничої допомоги не може перешкодити суду встановити розмір витрат на професійну правничу допомогу (у випадку домовленості між сторонами договору про встановлений фіксований розмір обчислення гонорару).
Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат у тому числі, але не виключно, без зазначення в детальному описі робіт (наданих послуг) відомостей про витрати часу на надання правничої допомоги. Зокрема, посилаючись на неспівмірність суми фіксованого гонорару зі складністю справи, ціною позову, обсягом матеріалів у справі, кількістю підготовлених процесуальних документів, кількістю засідань, тривалістю розгляду справи судом тощо».
У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду також вказала, що фіксований розмір гонорару означає, що у разі настання визначених договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару в конкретному випадку.
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.10.2019 у справі №922/445/19 вказав, що у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово вказувала на те, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність.
Критерій розумної необхідності витрат на професійну правничу допомогу є оціночною категорією, яка у кожному конкретному випадку (у кожній конкретній справі) оцінюється судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні доказів, зокрема, наданих на підтвердження обставин понесення таких витрат, надання послуг з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості тощо.
Вирішення питання оцінки суми витрат, заявлених до відшкодування, на предмет відповідності зазначеним критеріям є завданням того суду, який розглядав конкретну справу і мав визначати суму відшкодування з належним урахуванням особливостей кожної справи та всіх обставин, що мають значення (постанова Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2024 у справі № 910/14524/22).
Позивач своїм правом, визначеним у частині 5 статті 126 ГПК України скористався та надав заперечення щодо розміру витрат на професійну правничу допомогу адвоката.
Судом апеляційної інстанції при розгляді клопотання представника відповідача 2 про розподіл судових витрат взято до уваги незначний рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у даній справі та проаналізовано надані адвокатом послуги; час, витрачений адвокатом на надання послуг, обсяг наданих адвокатом послуг.
За висновком суду апеляційної інстанції розмір витрат на правничу допомогу, які представником відповідача 2 заявлені до стягнення у суді першої інстанції є завищеними.
При цьому стягнення витрат на професійну правничу допомогу з боржника не може бути способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, і не може становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 24.01.2022 у справі № 911/2737/17).
Оцінивши пропорційність та співмірність витрат на оплату послуг адвоката зі складністю справи, ціною позову та обсягом виконаних адвокатом робіт, а також часом, витраченим на їх виконання, врахувавши незначний рівень складності юридичної кваліфікації правовідносин у даній справі, враховуючи доводи позивача про тотожність вчинення адвокатом процесуальних дій у справі №910/1312/26 (з подібних правовідносин за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІАЛАЙТ» до фізичної особи-підприємця Андрусишина Володимира Йосифовича та ОСОБА_1 про визнання недійсним Договору оренди обладнання №010223-О від 01.02.2023 та солідарного стягнення 2 335 480,00 грн), обсяг та обґрунтованість підготовлених та поданих до суду адвокатом документів, їх значення для спору, з огляду на визначені практикою ЄСПЛ принципи та виходячи із засад розумності та справедливості, беручи до уваги принципи диспозитивності, змагальності, пропорційності господарського судочинства, критерії реальності, співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів констатує про часткове підтвердження витрат на правничу допомогу в суді у розмірі 31 470,00 грн (94 410,00 грн / 3), з огляду на надані послуги з професійної правничої допомоги, їх обсягу, вартості з урахуванням складності справи та витраченого адвокатом часу.
За таких обставин, заява відповідача 2 про відшкодування витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню частково. 
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
У справі «Салов проти України» від 06.09.2005 Європейський Суд з прав людини наголосив на тому, що згідно ст. 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення від 27.09.2001 у справі «Hirvisaari v. Finland»). У рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення від 09.12.1994 у справі «Ruiz Torija v. Spain»).
У рішеннях ЄСПЛ склалась стала практика, відповідно до якої рішення національних судів мають бути обґрунтованими, зрозумілими для учасників справ та чітко структурованими; у судових рішеннях має бути проведена правова оцінка доводів сторін, однак, це не означає, що суди мають давати оцінку кожному аргументу та детальну відповідь на нього. Тобто мотивованість рішення залежить від особливостей кожної справи, судової інстанції, яка постановляє рішення, та інших обставин, що характеризують індивідуальні особливості справи.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною, залежно від характеру рішення.
У справі «Трофимчук проти України» Європейський суд з прав людини також зазначив, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод.
У пункті 53 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федорченко та Лозенко проти України» від 20.09.2012 зазначено, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими.
Апеляційним господарським судом при винесені даної постанови було надано обґрунтовані та вичерпні висновки доводам сторін із посиланням на норми процесуального права, які підлягають застосуванню під час розгляду заяви про забезпечення позову.
Відповідно до частини 1 статті 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно із частиною 1 статті 271 ГПК України апеляційні скарги на ухвали суду першої інстанції розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції з урахуванням особливостей, визначених цією статтею.
Відповідно до статті 277 ГПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) нез`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
Враховуючи порушення норм процесуального права судом першої інстанції при постановленні ухвали про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_1 , скасування ухвали від 26.05.2026 у справі №910/1977/26 та часткове задоволення заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі №910/1977/26.
Керуючись статтями 269, 270, 271, 275, 277, 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд

УХВАЛИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 у справі №910/1977/26 задовольнити частково.
2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 26.05.2026 у справі №910/1977/26 скасувати.
3. Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення у справі №910/1977/26 задовольнити частково. 
4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «МЕДІАЛАЙТ» (вул. Закревського Миколи, буд. 22, м. Київ, 02232, ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України 38013409) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) 31 470,00 грн (тридцять одну тисячу чотириста сімдесят гривень) витрат на професійну правничу допомогу. 
5. Видачу наказу на виконання пункту 4 даної постанови доручити Господарському суду міста Києва. 
6. Матеріали справи №910/1977/26 повернути до Господарського суду міста Києва.
7. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах в порядку і строки, визначені в статтях 287-289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 01.07.2026.

Головуючий суддя С.В. Владимиренко 

Судді І.П. Ходаківська

А.М. Демидова