Справа №461/4476/25 Головуючий у 1 інстанції:Радченко В.Є. 
Провадження №22-ц/811/3306/25 Доповідач в 2-й інстанції:Левик Я. А. 
Провадження №22-ц/811/3332/25

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

22 травня 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого-судді: Левика Я.А.,
суддів: Крайник Н.П., Шандри М.М.
секретар: Черевко В.В., 

за участі в судовому засіданні позивача – ОСОБА_1 , представника позивача – ОСОБА_2 , представниці відповідача ГУ ДПС у Львівській області – Кіх О.Г., представника відповідача Львівської обласної прокуратури – Мацюри Я.Р.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення Галицького районного суду м.Львова в складі судді Радченка В.Є. від 05 вересня 2025 року та на ухвалу Галицького районного суду м.Львова в складі судді Радченка В.Є. від 16 вересня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_3 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління ДФС у Львівській області, Головного управління ДПС у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, -

в с т а н о в и л а :

рішенням Галицького районного суду м.Львова від 05 вересня 2025 року відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Львівської обласної прокуратури (адреса: 79005, м. Львів, пр. Шевченка, 17/19, ЄДРПОУ: 02910031), Головного управління ДФС у Львівській області (адреса: 79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35, ЄДРПОУ: 39462700), Головного управління ДПС у Львівській області (адреса: 79003, м. Львів, вул. Стрийська, 35, ЄДРПОУ: 4368090), Державної казначейської служби України (адреса: 01601, м. Київ, вул. Бастіонна, 6, ЄДРПОУ: 37567646) про відшкодування шкоди.
Судові витрати позивача залишено за позивачем.
Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2025 року відмовлено в прийнятті додаткового рішення за заявою ОСОБА_2 , який є представником позивача Тарнавського Романа Євгеновича про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління ДФС у Львівській області, Головного управління ДПС у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди.
Вказане рішення та ухвалу оскаржив ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 . 
В апеляційній скарзі просить скасувати рішення Галицького районного суду м.Львова від 05 вересня 2025 року та ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2025 року та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити повністю заявлені ОСОБА_3 позовні вимоги. 
Вважає, вказані судові рішення незаконними, необґрунтованими та таким, що підлягають скасуванню. Зазначає, що ОСОБА_3 дійсно підписував згадані у оскаржуваному рішенні протоколи допиту свідка від 05 серпня 2019 року та допиту підозрюваного від 28 серпня 2019 року. Однак, підписував він ці протоколи навіть не читаючи. Підписував тому, що слідчий запевнив, що якщо ОСОБА_3 буде підписувати все те, що слідчий пропонує, то йому взагалі нічого не буде загрожувати і що це для ОСОБА_3 найкращий варіант розвитку подій. Одночасно зазначає, що під час досудового розслідування у ОСОБА_3 не було захисника і, відповідно, ніхто не роз`яснив ОСОБА_3 , що слідчий збирає документи для притягнення його до кримінальної відповідальності і що притягнення до кримінальної відповідальності передбачає застосування до нього передбаченого Кримінальним кодексом України покарання та наявність судимості. Лише коли Сихівський районний суд м.Львова почав розгляд кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_3 за ч. 1 ст. 204 КК України, працівники суду пояснили ОСОБА_3 що, насправді, суд буде вирішувати питання про притягнення його до кримінальної відповідальності і що йому загрожує накладення великого штрафу. З таким розвитком подій ОСОБА_3 погодитися не міг, оскільки жодних злочинів не вчиняв. Тому 23 січня 2020 року він уклав угоду з Адвокатським об`єднанням «Валько та партнери». Вказує, що з моменту початку розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_3 у суді першої інстанції і до ухвалення остаточного судового рішення Верховним Судом, ОСОБА_3 доводив свою невинуватість та не вказував, що він вчинив злочин. Зважаючи на наведене, зміст зазначених двох протоколів допиту ОСОБА_3 не може трактуватися як самообмова ОСОБА_3 і, відповідно, ці протоколи не можуть бути підставою для відмови ОСОБА_3 у задоволенні позову. 
Щодо оскарження ухвали Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2025 року вказує, що така взагалі не могла бути постановлена. Зазначає, що якщо сторона з поважних причин не може подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат до закінчення судових дебатів у справі, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Оскільки у сторони позивача не було відомостей, коли закінчаться судові дебати, тобто, коли закінчиться розгляд справи, то не було можливості надати докази точного розміру понесених витрат. Зважаючи на це, до закінчення судових дебатів представник позивача, у судовому засіданні 05 вересня 2025 року зробив заяву про подання доказів понесення Тарнавським судових витрат після ухвалення судом першої інстанції рішення. В подальшому, представником було надано суду першої інстанції докази понесення ОСОБА_3 судових витрат на правничу допомогу надану йому під час розгляду справи у Галицькому районному суді м. Львова. Також, зазначає, що, хоч суд першої інстанції і відмовив у задоволенні позову, іншого способу подання доказів про судові витрати, які не були подані до ухвалення рішення по суті спору, Закон не містить.
В судове засідання окрім позивача – ОСОБА_1 , представника позивача – Мотрука М.Ю., представниці відповідача ГУ ДПС у Львівській області – Кіх О.Г., відповідача Львівської обласної прокуратури – Мацюри Я.Р., решта учасників справи не з`явилися, однак суд вважав за можливе проводити розгляд справи за їх відсутності, зважаючи на те, що такі повідомлялась про час та місце судового розгляду належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи від них до суду не надходило, доказів поважності причин неявки суду представлено не було та зважаючи на вимоги ч.2 ст. 372 ЦПК України. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника позивача на підтримання апеляційної скарги, представників відповідачів – в заперечення скарги, дослідивши матеріали справи, матеріали кримінальної справи №464/4899/19, оцінивши мотиви учасників справи в межах доводів позову, заяви про ухвалення додаткового рішення, відзивів на позов, письмових пояснень позивача, апеляційної скарги, відзивів на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
Із змісту оскаржуваного рішення вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 19, 55, 56, 129 Конституції України, ст.ст. 3, 4, 12, 13, 81, 141, 259, 351 – 355 ЦПК України, ст.ст. 1, 11, 15, 23, 1176 ЦК України, ст. 204 КК України, ст.ст. 2, 3, 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», постанову Верховного Суду від 25.04.2019 у справі № 704/696/16-ц та відмовляючи в задоволені позову, – виходив з того, що 05.09.2019 обвинувальний акт у кримінальному провадженні №32019140000000072 про обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України, скеровано до Сихівського районного суду м.Львова для розгляду по суті. Вироком Сихівського районного суду м.Львова від 22.12.2022 ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України. Вирок залишений без змін та такий набрав законної сили. При цьому, суд зазначав, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Судом було встановлено, що в ході досудового розслідування 05.08.2019, будучи допитаним в якості свідка, ОСОБА_3 повідомив, зокрема, що йому відомо, що своїми діями він вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст.204 КК України, та зобов`язується більше такого не вчиняти, що підтверджується протоколом допиту свідка від 05.08.2019. Аналогічні покази ОСОБА_3 надав 28.08.2029, будучи допитаним як підозрюваний. Наведене стверджується протоколом допиту підозрюваного від 28.08.2019, згідно з яким ОСОБА_3 повідомив на досудового розслідування фактичні обставини справи та визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України. Протокол був прочитаний підозрюваним, зауважень та доповнень не було. Суд зазначив, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що самообмова стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів. Враховуючи те, що позивачем на стадії досудового розслідування було надано покази на підтвердження своєї вини, така самообмова була добровільною та неправдивою, мала на меті перешкодити з`ясуванню істини у кримінальному провадженні, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог. Враховуючи наведене, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню відповідачем у порядку передбаченому правилами ст.141 ЦПК України.
Із змісту оскаржуваної ухвали вбачається, що суд першої інстанції, посилаючись, зокрема, на ст.ст. 265, 270, 133, 141 ЦПК України, та відмовляючи в задоволені заяви, виходив з того, – що рішенням Галицького районного суду м.Львова від 05.09.2025 відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління ДФС у Львівській області, Головного управління ДПС у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди. Судові витрати позивача залишено за позивачем. Суд зазначив, що додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої залишилася невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі, або не вирішено питання про судові витрати. Перелік підстав за яких може бути постановлено додаткове рішення, є вичерпним. Отже, додатковими судовими рішеннями є додаткова ухвала, додаткове рішення чи додаткова постанова, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням. Крім того, додаткове судове рішення може прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати. Додаткове судове рішення не може змінювати суті основного рішення або містити висновки про права й обов`язки осіб, які не брали участі у справі. Таким чином, 05.09.2025 за результатами розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління ДФС у Львівській області, Головного управління ДПС у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди судом було ухвалено рішення, яким у задоволенні позовних вимог було відмовлено. Крім того, як вбачається зі змісту рішення, судом було вирішено питання розподілу судових витрат та у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України у зв`язку із відсутністю підстав для задоволення позову, відмовлено у відшкодуванні понесених позивачем судових витрат. З огляду на викладене, суд прийшов до висновку, що у задоволенні заяви представника позивача про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на правничу допомогу слід відмовити за безпідставністю.
Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції відповідають обставинам, що мають значення для справи та вимогам закону, доводи ж скарги таких висновків суду не спростовують.
У червні 2025 року ОСОБА_3 звернувся в суд з позовом до Львівської обласної прокуратури, Головного управління ДФС у Львівській області, Головного управління ДПС у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, в якому просив:
- стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 379 354 грн. 78 коп. у рахунок відшкодування моральної шкоди;
- стягнути з держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України на користь ОСОБА_3 відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу, які він поніс оплачуючи захисника в кримінальному провадженні у сумі 20 000 грн.
В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 28 серпня 2019 року слідчим з ОВС третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Львівській області Уличем В.В. складено, а прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Львівської області Леськівим А.В. затверджено обвинувальний акт у відповідності до якого позивача було обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.204 КК України. Обвинувальний акт 10 вересня 2019 року надійшов до Сихівського районного суду м.Львова. 22 грудня 2022 року, за наслідками судового розгляду кримінального провадження №32019140000000072 (справа № 464/4899/19), Сихівським районним судом м.Львова ухвалено вирок яким ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.204 КК України та виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року вирок Сихівського районного суду м.Львова від 22 грудня 2022 року щодо ОСОБА_3 , залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури Леськіва А.В. - без задоволення. Постановою Верховного Суду від 11 жовтня 2023 року зазначену ухвалу Львівського апеляційного суду скасовано та призначено новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року вирок Сихівського районного суду м.Львова від 22 грудня 2022 року щодо ОСОБА_3 , залишено без змін, а апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури Леськіва А.В. - без задоволення. Зазначені вирок суду першої інстанції та ухвала суду апеляційної інстанції від 08 лютого 2024 року були залишені буз змін постановою Верховного Суду від 21 серпня 2024 року. Позивач стверджує, що внаслідок незаконних дій правоохоронного органу та прокуратури він перебував під слідством та судом 47 місяців 13 днів, у зв`язку з чим зазнав значних психічних та душевних страждань. Тому вважає, що йому повинна бути виплачена компенсація у сумі 379 354 грн. 78 коп. Крім того, просить стягнути за рахунок бюджетних коштів витрати на оплату правничої допомоги.
У вересні 2025 року ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 звернувся в суд із заявою про ухвалення додаткового рішення, в якій просив: 
- ухвалити додаткове рішення у справі №461/4476/25 за позовом ОСОБА_3 до Львівської обласної прокуратури, Головного управління ДФС у Львівській області, Головного управління ДПС у Львівській області, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури.
- стягнути з держави Україна за рахунок коштів Держаного бюджету України на користь ОСОБА_3 відшкодування понесених ним витрат на правничу допомогу, отриману під час розгляду справи Галицьким районним судом м.Львова, вартість якої становить 18000 грн.
В обґрунтування заяви зазначав, що 05 вересня 2025 року Галицьким районним судом м.Львова ухвалено рішення про відмову у задоволені позовних вимог позивача. Разом з тим позивачем у справі понесено судові витрати щодо яких судом не вирішувалося питання про розподіл, а саме, це стосується витрат на правничу допомогу під час розгляду справи. Звертав увагу на те, що 16 травня 2025 року ОСОБА_3 і адвокатське об`єднання «Валько та партнери» уклали угоду про надання правничої допомоги. На умовах визначених цим договором, адвокатське об`єднання «Валько та партнери» надало ОСОБА_3 юридичні послуги щодо захисту його прав та законних інтересів у Галицькому районному судді м.Львова у справі №461/4476/25 вартістю 18000 грн. Факт надання правової/правничої допомоги підтверджується актом від 08 вересня 2025 року, який одночасно є додатком №2 до угоди від 16 травня 2025 року.
Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, 07 травня 2019 року слідчим з ОВС третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Львівській області Уличем В.В. зареєстровано у ЄРДР кримінальне провадження №32019140000000038 за ч.1 ст. 204 КК України (т.1, а.с.15-16).
19 липня 2019 року на підставі ухвал слідчого судді слідчими слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Львівській області було проведено обшуки на території фермерського господарства «Слава Надії», яке належить позивачу та знаходиться на території Пустомитівської міської ради, а також у гаражному приміщенні позивача, розташованому поблизу будинку АДРЕСА_2 , що підтверджується протокол обшуку (т.1, а.с.20-23).
28 серпня 2019 року слідчий з ОВС третього відділу розслідування кримінальних проваджень слідчого управління фінансових розслідувань ГУ ДФС у Львівській області Улич В.В., за погодженням із прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби управління нагляду у кримінальному провадженні прокуратури Львівської області Кріцаком Ю.Л., розглянувши матеріали кримінального провадження № 32019140000000038 від 07 травня 2019 року, повідомив ОСОБА_3 про підозру у незаконному придбанні з метою збуту та зберіганні з цією ж метою незаконно виготовлених підакцизних товарів (алкогольних напоїв та спиртовмісних рідин), тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України, що підтверджується повідомленням про підозру від 28.08.2019 (т.1, а.с.31-32).
05 вересня 2019 року слідчим з ОВС СУ ФР ГУ ДФС у Львівській області Уличем В.В. було складено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №32019140000000072, який затверджено прокурором відділу нагляду за додержанням законів органами фіскальної служби прокуратури Львівської області Леськівим А.В., щодо обвинувачення ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України (т.1, а.с.40-41).
Вказаний обвинувальний акт разом із додатками, у порядку ст. 291 КПК України, було скеровано до Сихівського районного суду м.Львова для розгляду по суті.
Вироком Сихівського районного суду м.Львова від 22.12.2022 ОСОБА_3 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України та виправдано на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України (т.1, а.с.42-45).
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, прокурор оскаржив його до Львівського апеляційного суду, ухвалою якого від 06.04.2023 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції залишено без змін (т.1, а.с.46-52).
За касаційною скаргою прокурора постановою Третьої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного суду від 11.10.2023 ухвалу Львівського апеляційного суду від 06.04.2023 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції (т.1, а.с.53-55).
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08.02.2024 апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а оскаржуваний вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_3 залишено без змін (т.1, а.с.56-63).
Постановою Верховного Суду від 21.08.2024 вирок та зазначену ухвалу суду апеляційної інстанції залишено без змін (т.1, а.с.64-68).
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України).
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені статтею 1167 ЦК України, відповідно до яких моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Підстави, особливості та порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду».
Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.
Частиною 2 статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом.
Однак, також, відповідно до ч. 4 ст. 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди
З матеріалів кримінальної справи №464/4899/19 вбачається, що 05.09.2019 винесено обвинувальний акт у кримінальному провадженні №32019140000000072 від 05.09.2019 за підозрою ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України (т.1, а.с.2 кримінальної справи №464/4899/19).
З обвинувального акту вбачається, що досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_3 , всупереч вимог ст.ст. 14, 215 Податкового кодексу України та Закону України «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, коньячного і плодового, алкогольних напоїв, тютюнових виробів та пального», діючи умисно, з метою отримання доходів, в березні 2019 року незаконно придбав з метою збуту та зберігав та з цією метою підакцизні товари (алкогольні напої). Так, ОСОБА_3 , діючи з корисливих мотивів, маючи умисел на незаконне придбання з метою збуту та зберігання з цією метою, незаконно виготовлених підакцизних товарів, в березні 2019 року, перебуваючи на ринку «Шувар», що знаходиться по вул.Хуторівка, 4Б у м.Львові, здійснив придбання у невстановленої в ході досудового розслідування особи незаконно виготовлені підакцизні товари (алкогольні напої, спиртовмісні рідини), в загальній кількості 25 ящиків (по 20 пляшок в кожному) алкогольних напоїв торгових марок «За волю Наливайко», «Grenday», «Yellow Blue» ємністю 0,5л. кожна та 90 паперових ящиків без маркування, в яких знаходяться поліетиленові пакети ємністю 10 літрів кожен, з пристроями для розливання, заповнені рідиною із характерним запахом спирту, з метою незаконного їх збуту жителям Львівської області за договірною ціною, без документів, які б підтверджували їх походження, для отримання прибутку, усвідомлюючи при цьому їх незаконне походження.
Відповідно до ч.1 ст. 204 КК України (в редакції чинній на момент винесення обвинувального акту), незаконне придбання з метою збуту або зберігання з цією метою, а також збут чи транспортування з метою збуту незаконно виготовлених спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, пива, тютюнових виробів, тютюну, промислових замінників тютюну, пального або інших підакцизних товарів – караються штрафом від п`яти тисяч до десяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з конфіскацією та знищенням незаконно виготовлених товарів.
Як вбачається з матеріалів справи, а саме з протоколу допиту свідка від 05.08.2019, в ході досудового розслідування, будучи допитаним в якості свідка, позивач ОСОБА_3 05 серпня 2019 року, зокрема, повідомив, що, перебуваючи на ринку, зустрів двох чоловіків, які запропонували придбати алкогольні напої за вигідною ціною. Оскільки він працює торговим агентом ТОВ «Хмільний дім» та орієнтується у цінах на алкогольну продукцію, пропозиція його зацікавила, і він придбав алкогольні напої торгових марок «За волю Наливайко», «Renday», «Yellow Blue» у кількості 25 ящиків (500 пляшок по 0,5 л), а також 90 паперових ящиків коричневого кольору без маркування в середині яких наявні поліетиленові пакети срібного кольору з пристроями для розливання заповнені спиртовмісними рідинами (10 літрів кожний), сплативши за все 35 тисяч гривень. Частину товару він перевіз на своє фермерське господарство, іншу – у гараж, після чого періодично продавав горілку мешканцям села за ціною 25-30 грн., при цьому скарг щодо якості чи ціни не надходило (т.1, а.с.243-244).
З протоколу допиту підозрюваного від 28 серпня 2019 року вбачається, що позивач ОСОБА_3 , будучи допитаним у статусі підозрюваного, повідомив органу досудового розслідування фактичні обставини кримінального провадження, а саме, що перебуваючи на ринку, зустрів двох чоловіків, які запропонували придбати алкогольні напої по хорошій ціні. Оскільки він є торговим агентом по алкогольних напоях ТОВ «Хмільний дім» та орієнтується в цінах на алкогольні напої різного асортименту, пропозиція його зацікавила, і він придбав алкогольні напої торгових марок «За волю Наливайко», «Renday», «Yellow Blue» в загальній кількості 25 ящиків (500 пляшок) ємністю по 0,5 л кожна та 90 паперових ящиків коричневого кольору без маркування в середині яких наявні поліетиленові пакети срібного кольору з пристроями для розливання заповнені спиртовмісними рідинами (10 літрів кожний), за що заплатив даним особам суму 35 тисяч гривень, та завіз частину алкогольних напоїв на фермерське господарство, а частину в гараж, та час від часу продавав різним сільським мешканцям вказану горілку за ціною в межах 25-30 грн., та ніхто не жалівся ні на якість ні на ціну даної горілки. Також  ОСОБА_3  визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України. Після ознайомлення зі змістом протоколу підозрюваний його підписав, зауважень чи доповнень не висловив (т.1, а.с.241-242). 
Вироком Сихівського районного суду м.Львова від 22 грудня 2022 року встановлено, що в ході судового розгляду ОСОБА_3 , пояснив, що в березні 2019 року перебував на ринку «Шувар», де у продажі були алкогольні напої, значно дешевші від магазинних. Вказав, що йому як фермеру такі напої потрібні, тому купив їх. 2-3 ящики взяв до себе в гараж з метою власного вжитку. Вказав, що купив велику кількість, оскільки чим більшу кількість купити, тим менша ціна. Зазначив, що нікому алкогольних напоїв не продавав, купив такі для власного вжитку та вжитку працівників ферми під час проведення осінніх польових робіт на фермі (т.2, а.с.71-77 кримінальної справи №464/4899/19 ).
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 06 квітня 2023 року встановлено, що ОСОБА_3 під час розгляду справи в суді першої інстанції та в ході апеляційного розгляду пояснив, що в березні 2019 року алкогольні напої придбав на ринку «Шувар», які продавалися там значно дешевше, ніж у магазинах. Повідомив, що йому як фермеру такі напої потрібні, а тому і придбав їх. 2-3 ящики взяв до себе для власного вжитку. Щодо великої кількості придбаних алкогольних напоїв пояснив, що від кількості залежала ціна напоїв: чим більше купити, тим менша ціна. Зазначив, що нікому алкогольних напоїв не продавав, купив такі для власного вжитку та вжитку працівників ферми під час проведення осінніх польових робіт на фермі (т.2, а.с.108-114 кримінальної справи №464/4899/19). 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 08 лютого 2024 року встановлено, що в ході судового розгляду факт закупівлі обвинуваченим спиртних напоїв у великій кількості на ринку «Шувар»  ОСОБА_3 пояснив суду апеляційної інстанції тим, що він є фермером обробляє свинину спиртними напоями як антисептиком. Відтак закупив спиртну продукції у великій кількості по значено нижчим цінах (т.2, а.с.215-222 кримінальної справи №464/4899/19).
Постановою Верховного Суду від 21 серпня 2024 року встановлено, що згідно із звукозаписом судового засідання в суді апеляційної інстанції  ОСОБА_3 наполягав на тому, що вони з дружиною вирощують 15 свиней, самі їх обробляють і не наймають працівників. Висловлювання його в дебатах, в суді першої інстанції, є нечіткими від них він відмовився і його позиція неспростована (т.3, а.с.49-57 кримінальної справи №464/4899/19)
Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 у різні періоди кримінального провадження надавав суперечливі пояснення щодо обставин придбання та мети використання алкогольної продукції.
Так, під час досудового розслідування, будучи допитаним як свідок та згодом як підозрюваний, він повідомляв про придбання значної кількості алкогольної продукції та спиртовмісних рідин з відповідними пристроями для розливання, факт їх зберігання, а також визнавав факт їх подальшого продажу мешканцям села, що охоплюється ч.1 ст. 204 КК України, при цьому визнав свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 204 КК України.
Натомість під час судового розгляду у суді першої інстанції та в ході апеляційного перегляду він заперечував факт реалізації алкогольної продукції та пояснював придбання алкоголю потребами власного вжитку, працівників фермерського господарства, а згодом – використанням спиртовмісних рідин як антисептичного засобу при обробці свинини. Крім того, у Верховному Суді він фактично відмовився від окремих своїх попередніх пояснень, вказавши на їх нечіткість.
Вказані обставини свідчать про непослідовність позиції ОСОБА_3 та зміну ним показань у ході кримінального провадження, що було враховано судами під час оцінки доказів та ухвалення виправдувального вироку.
Під самообмовою слід розуміти завідомо неправдиві показання підозрюваного, обвинуваченого, підсудного.
Суди мають враховувати причини, які спонукали особу до самообмови, оскільки у статті фактично йдеться про умисел на самообмову. Проте самообмова, яка стала наслідком застосування до громадянина насильства, погроз чи інших незаконних заходів, не перешкоджає відшкодуванню шкоди. При цьому факт насильства, погроз та інших незаконних заходів має бути встановлений слідчими органами, прокурором чи судом. Тобто самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини й бути зафіксованою в матеріалах справи (висновок Верховного Суду, викладеного у постанові від 25.04.2019 у справі №704/696/16-ц,)
У постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №761/14074/18 зроблено висновок про те, що відповідно до частини четвертої статті 1176 ЦК України фізична особа, яка у процесі досудового розслідування або судового провадження шляхом самообмови перешкоджала з`ясуванню істини і цим сприяла незаконному засудженню, незаконному притягненню до кримінальної відповідальності, незаконному застосуванню запобіжного заходу, незаконному затриманню, незаконному накладенню адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, не має права на відшкодування шкоди.
Тобто, самообмова, яка виключає відшкодування шкоди, має бути добровільною, завідомо неправдивою, мати на меті перешкодити з`ясуванню істини та бути зафіксованою в матеріалах справи.
Аналогічні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі №366/2026/18 та від 22 жовтня 2025 року у справі №447/117/24.
Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що позивачем на стадії досудового розслідування було надано покази на підтвердження своєї вини, така самообмова була добровільною та неправдивою, мала на меті перешкодити з`ясуванню істини у кримінальному провадженні, а відтак суд вірно дійшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
Будь-яких доводів про те, що самообмова мала місце внаслідок застосування до позивача насильства, погроз чи інших незаконних дій позивач не навів та таких судом не встановлено.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з Держави України на користь ОСОБА_3 моральної шкоди.
Щодо оскарження апелянтом ухвали Галицького районного суду м.Львова від 16 вересня 2025 року, колегія суддів зазначає таке.
Згідно з ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема пов`язані з правничою допомогою адвоката.
Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:
1) у разі задоволення позову - на відповідача;
2) у разі відмови в позові - на позивача;
3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Галицького районного суду м.Львова від 05 вересня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено, а судові витрати позивача залишено за позивачем.
Отже, суд першої інстанції вирішив питання про розподіл судових витрат у порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, відповідно до якої у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача.
Разом з тим, представник позивача звернувся до суду першої інстанції із заявою про ухвалення додаткового рішення, у якій просив відшкодувати понесені позивачем витрати на професійну правничу допомогу.
У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, суд першої інстанції правильно відмовив ухвалою від 16 вересня 2025 року представнику позивача у прийнятті додаткового рішення за заявою ОСОБА_2 , який є представником позивача ОСОБА_3 , про ухвалення додаткового рішення в цивільній справі.
Таким чином, колегія судів звертає увагу, що доводи апеляційної скарги про те, що позивач не мав можливості подати докази витрат до закінчення судових дебатів, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції, оскільки відшкодування судових витрат залежить не лише від подання заяви, а від результату розгляду справи.
Відтак, підстави для скасування ухвали суду першої інстанції відсутні.
Зважаючи на вказане доводи апеляційної скарги слід визнати безпідставними та саму скаргу слід відхилити. Рішення та ухвалу суду першої інстанції слід залишити без змін як такі, що відповідають обставинам, які мають значення для справи, та вимогам закону. 
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374 ч.1 п.1, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
Рішення Галицького районного суду м. Львова від 05 вересня 2025 року – залишити без змін.
Ухвалу Галицького районного суду м. Львова від 16 вересня 2025 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення постанови безпосередньо до Верховного Суду.

Повний текст постанови складено 22 травня 2026 року.

Головуючий:    Я.А. Левик

Судді:   Н.П. Крайник 

М.М. Шандра