УХВАЛА

19 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/2153/25 
Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду: Васьковського О. В. - головуючого, Бенедисюка І. М., Вронської Г. О., Зуєва В. А., Кібенко О. Р., Малашенкової Т. М., Пєскова В. Г., Рогач Л. І., Чумака Ю. Я.,
за результатами розгляду матеріалів касаційної скарги публічного акціонерного товариства "Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат"
на постанову Північного апеляційного господарського суду (головуючий -Ходаківська І. П., судді: Владимиренко С. В., Демидова А. М.) від 26.11.2025
за позовом публічного акціонерного товариства "Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат"
до акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк"
про визнання недійсним договору в частині,

ВСТАНОВИВ:
1. Публічне акціонерне товариство "Жидачівський целюлозно-паперовий комбінат" (далі - Позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" (далі - Відповідач, Банк) про визнання недійсними пунктів А.10, 4.5, 4.6, 4.13 повністю, пунктів 4.1, 4.8, 4.9, 4.10, 5.1, 5.7, 5.8 укладеного між сторонами кредитного договору від 20.11.2013 № 4Ж13760И (із змінами внесеними додатковими угодами) у частині умов щодо сплати Позивачем як позичальником винагороди за користування кредитом. 
2. Позов обґрунтований невідповідністю нормам чинного законодавства оспорюваних умов кредитного договору № 4Ж13760И від 20.11.2013, згідно з якими додатково до відсотків передбачено нарахування та сплату винагороди на користь Банку за користування кредитом, тоді як розмір нарахованої Банком суми винагороди значно перевищує розмір наданого кредиту та нарахованих процентів.
3. Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.07.2025 позов задоволено, визнано недійсними пункти А.10, 4.5, 4.6, 4.13 повністю, пункти 4.1, 4.8, 4.9, 4.10, 5.1, 5.7, 5.8 укладеного сторонами кредитного договору № 4Ж13760И від 20.11.2013 (із внесеними додатковими угодами змінами) у частині винагороди за користування кредитом.
4. Рішення мотивоване значним перевищенням встановленої у договорі винагороди розміру отриманого кредиту, що не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права, що є самостійною підставою для визнання пунктів кредитного договору у частині сплати винагороди за користування кредитом недійсними, у зв`язку з чим суд дійшов висновку, що умови кредитного договору, за якими на Позивача покладений обов`язок сплатити, крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 203 Цивільного кодексу України ці умови договору є недійсними.
Банк, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, оскаржив це рішення до апеляційного суду.
5. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 рішення господарського суду міста Києва 14.07.2025 скасоване та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено повністю.
Постанова мотивована недоведеністю Позивачем підстав, з якими закон пов`язує недійсність правочинів з огляду на висновки Верховного Суду у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 25.05.2022 у справі № 904/5314/20, згідно з якою винагорода банку за надані послуги має компенсаційний характер і її призначення полягає у тому, щоб покрити витрати банку, понесені ним у зв`язку з наданням кредиту, що є безперечно доходом банку від проведення своєї банківської діяльності, тоді як поняття винагороди банку відсутнє у договірному законодавстві, внаслідок чого правова природа такої винагороди залежить від індивідуальної правової регламентації кожного банку. 
Суд апеляційної інстанції також виходив з того, що сторони (Банк та Позивач як позичальник) погодили умови договору щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов`язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства.
6. Не погодившись з рішенням апеляційного суду про відмову у позові, Позивач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 та залишити в силі рішення господарського суду міста Києва від 14.07.2025.
7. В обґрунтування касаційних вимог Позивач, зокрема, посилається на підставу касаційного оскарження судових рішень, передбачену пунктом 1 частини другої статті 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України), зазначаючи про неправильне застосування та порушення судом апеляційної інстанції норм статей 3, 204, 213, 637, 627, 637, 1054, 1056-1 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), статей 2, 7, 73, 74, 276, 277, 282 ГПК України, із застосуванням апеляційним судом згідно з висновками в оскаржуваній постанові наведених норм матеріального права без урахування висновків щодо їх застосування у подібних правовідносинах, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.04.2023 у справі № 910/4518/16, Верховного Суду від 29.11.2022 у справі № 910/2608/21, та без прийняття до уваги висновків у постанові Верховного Суду від 04.11.2025 у справі № 910/16311/24;
При цьому, Позивач наголосив, що в оскаржуваній постанові суд апеляційної інстанції не спростував жодного доводу суду першої інстанції, не вказав, чому не приймає до уваги застосовані судом першої інстанції правові висновки з посиланням на рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 у справі № 15-рп/2011, що свобода договору не є абсолютною та обмежується критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.
Тоді як у висновках у рішенні суд першої інстанції врахував висновки Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18, відповідно до яких нарахування/виплата такої винагороди не може бути передбачена ні за що інше, як надання якихось послуг банком, і винагорода не може нараховуватися за належне виконання своїх обов`язків клієнтом (за користування кредитом), оскільки подібний підхід до визначення винагороди суперечить самій правовій природі "винагороди" та вона не може стосуватися чи враховувати проценти, які є самостійною платою за користування кредитними коштами.
Також скаржник, зазначаючи про порушення апеляційним судом приписів статті 204 ЦК України (щодо презумпції правомірності правочину) з огляду на тлумачення цим судом умов кредитного договору між сторонами щодо заперечуваної Позивачем винагороди всупереч тому, що зазначив у ньому сам Банк, визначає винагороду як плату за користування кредитними коштами, яка тотожна за законом процентам, оскільки призначення платежу за винагородою відповідно до умов договору (операція) встановлена як плата за користування кредитними коштами, що абсолютно відповідає визначенню за чинним законодавством процентів (плати за користування кредитом за статтями 1054, 1056-1 ЦК України). Тоді як відповідальність за порушення строків виплати винагороди у кредитному договорі також встановлена як за порушення строків виплати процентів, та міститься в одному пункті договору (5.1 кредитного договору).
При цьому Позивач виходив з того, що очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за "користування кредитом" поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже такі очікування не можуть вважатися легітимними.
Крім цього Позивач наголосив, що обезцінення національної валюти для боржника має наслідки виключно у випадку прострочення зобов`язання, за відсутності якої боржник не компенсує кредитору обезцінення національної валюти.
Позивач вказав і на те, що формула винагороди надавала можливість її розрахувати виключно після повного погашення кредиту (тіла кредиту, відсотків), оскільки Позивачу не були відомі на момент укладення договору складові частини формули для нарахування винагороди, які передбачали наступні сплати/несплати інших процентів за кредитним договором, зміну курсу гривні щодо долару США тощо, через що не було відомо і не могло бути відомо конкретні цифри для розрахунку винагороди за формулою, як і остаточну суму винагороди.
8. Ухвалою Верховного Суду від 10.02.2026 у цій справі відкрито касаційне провадження за скаргою Позивача на постанову Північного апеляційного господарського суду від 26.11.2025 та касаційну скаргу призначено до розгляду у судовому засіданні.
9. Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 21.05.2026 (головуючий суддя Мамалуй О. О., судді: Баранець О. М., Студенець В. І.) справу № 910/2153/25 передано на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - ОП КГС ВС) на підставі частини другої статті 302 ГПК України з тих підстав, що колегія суддів Касаційного господарського суду (судової палати для розгляду справ щодо корпоративних спорів, корпоративних прав та цінних паперів) вважає за необхідне відступити від висновків у застосуванні, зокрема положень статей 3, 509, 627 ЦК України у подібних правовідносинах, викладених у раніше ухваленій постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 904/624/19 (у складі колегії суддів іншої судової палати Касаційного господарського суду - судової палати для розгляду справ про банкрутство) щодо меж свободи договору, яка не є абсолютною та обмежується критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності.
10. Крім цього, передаючи цю справу на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду (далі - ОП КГС ВС), колегія суддів Касаційного господарського суду в ухвалі від 21.05.2026 також зазначила про існування різної судової практики Верховного Суду у подібних правовідносинах з огляду на наявність висновків, сформульованих у подібних із цією справою правовідносинах у постановах Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18 та від 03.08.2022 у справі № 927/92/21 (927/351/21), які протилежні тим висновкам, що викладені у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 904/624/19, що зумовило необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.
А саме, згідно з висновками Верховного Суду у постановах від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18 та від 03.08.2022 у справі № 927/92/21 (927/351/21) (які сформульовані у складі колегії суддів тієї ж судової палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, що і висновки, які сформульовані у постанові від 02.07.2025 у справі № 904/624/19, а саме судової палати для розгляду справ про банкрутство):
- умовами кредитного договору фактично визначено додаткову плату, що створило ситуацію подвійної оплати за користування кредитом, у зв`язку з чим встановлена у договорі винагорода значно перевищує розмір отриманого кредиту, а тому не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права, що є самостійною підставою для визнання пунктів кредитного договору у частині сплати винагороди за користування кредитом недійсними;
- умови кредитного договору, за якими боржник повинен сплатити крім відсотків за користування кредитом, ще й винагороду за користування кредитом, є несправедливими умовами договору та відповідно до статті 203 ЦК України ці умови договору є недійсними.
11. Склад суддів об?'єднаної палати Касаційного господарського суду визначений відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.05.2026 у складі Верховного Суду: Васьковський О.В. (головуючий), Бенедисюк І. М., Вронська Г. О., Зуєв В. А., Кібенко О. Р., Малашенкова Т. М., Пєсков В. Г., Рогач Л. І., Чумак Ю. Я.
12. Перевіривши матеріали справи, Суд дійшов висновку про відсутність підстав для прийняття до розгляду цієї справи об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, з огляду на таке.
13. Передаючи цю справу на розгляд ОП КГС ВС, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду (головуючий суддя Мамалуй О. О., судді: Баранець О. М., Студенець В. І.) у висновках в ухвалі від 21.05.2026 про наявність підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, зокрема щодо застосування положень статей 3, 509, 627 ЦК України, викладених у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 904/624/19, виходив з такого.
Висновки у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 904/624/19 сформульовані без відступу від протилежних висновків, викладених у раніше ухвалених у травні 2021 року та у серпні 2022 року постановах у справах № 904/5748/18, № 927/92/21 (927/351/21) (пункт 10 цієї постанови).
Згідно з висновками у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 904/624/19 кваліфікація умов кредитного договору між банком та позичальником із взаємними правами й обов`язками щодо винагороди банку здійснена без врахування того, що відповідні умови визначені у спосіб, який суперечить існуючому публічному порядку, оскільки:
1) винагорода, передбачена оспорюваними у справі № 904/624/19 умовами кредитного договору (які аналогічні відповідним оспорюваним умовам кредитного договору у цій справі), це компенсаційна плата за управління валютним ризиком з надання кредиту, який має ознаки хеджування банком ризику знецінення гривні, тоді як дії, які банк вчиняє на власну користь, зокрема але не виключно, хеджування власних ризиків, захист від девальвації не є послугою, що надається позичальнику, і такі дії відповідають економічним потребам лише самого банку, а не позичальника, який не має оплачувати такі послуги;
2) а тому відповідні умови кредитного договору порушують положення Конституції України та не відповідають передбаченим статтею 3 ЦК України загальним засадам цивільного законодавства, що обмежують свободу договору, зокрема справедливості, добросовісності, розумності (пункт 6 частини першої вказаної статті);
3) а також відповідні умови кредитного договору не відповідають висновкам Конституційного Суду України у рішенні від 10.11.2011 у справі № 15-рп/2011 щодо одного із фундаментальних принципів приватноправових відносин, яким є принцип свободи договору, закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України, який не є безумовним, а свобода договору є обмеженою - межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності; тобто погоджені сторонами умови договору повинні відповідати не лише вимогам цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, а й засадам справедливості, добросовісності, розумності як складової елемента загального конституційного принципу верховенства права;
4) свобода договору, яка передбачає абсолютну прозорість всіх його елементів, між тим не вбачається з оспорюваної редакції формули винагороди (як в договорі у справі № 904/624/19, так і в договорі у цій справі), яка не містить зазначення послуги, за яку вона нараховується, та не надає можливості визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені, та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту.
14. Водночас Суд зазначає, що до ухвалення Верховним Судом постанов у справах № 904/5748/18, № 927/92/21 (927/351/21), № 904/624/19, на висновки в яких посилається колегія суддів в ухвалі від 21.05.2026, передаючи цю справу на розгляд ОП КГС ВС, а саме 19.03.2021 ОП КГС ВС ухвалила постанову за результатами здійснення касаційного провадження у справі № 904/2073/19 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентоза ЛТД" про стягнення винагороди за користування кредитом у сумі 14 025 253 грн 01 коп. та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Сентоза ЛТД" до Акціонерного товариства Комерційний банк "Приватбанк" про визнання недійсними окремих пунктів укладеного між сторонами кредитного договору № 4С09021И від 05.01.2009, а саме щодо умов сплати позичальником винагороди за користування кредитом у розмірі, яка визначається за формулою (що передбачає її розрахунок з урахуванням і процентів, і різниці між сплаченими і несплаченими коштами).
15. Згідно з ухваленим ОП КГС ВС у справі № 904/2073/19 судовим рішенням Верховний Суд, скасовуючи у такій справі судові рішення попередніх інстанцій в частині відмови у задоволенні первісного позову, ухвалюючи в цій частині нове рішення - про задоволення позову та стягнення з відповідача (позичальника) на користь банку заборгованість за винагородою, а також погоджуючись з висновками судів попередніх інстанцій про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог - про визнання недійсними окремих пунктів укладеного між сторонами кредитного договору № 4С09021И від 05.01.2009, виходив з того, що:
- сторони погодили умови кредитного договору, який не був визнаний недійсним, зокрема і умови щодо сплати винагороди та встановили відповідні зобов?язання з урахуванням загальних принципів цивільного законодавства, а відповідач (позичальник) заперечень щодо викладених у пункті А.10 договору умов щодо сплати винагороди за встановленою формулою ні під час укладення договору, ні під час підписання додаткової угоди, якою змінювалась формула розрахунку винагороди, не висловлював, питання про зміну умов договору не порушував.
А тому ОП КГС ВС, ураховуючи, що договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України), а в силу приписів статті 204 цього Кодексу правомірність правочину презюмується, дійшла висновків про те, що:
- у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню;
- незгода позичальника з умовою договору про нарахування та сплату винагороди на стадії виконання, за відсутності зауважень щодо змісту та умов договору під час його укладення та підписання додаткових угод до договору, не є підставою для визначення умов договору такими, що не підлягають виконанню під час вирішення спору про стягнення заборгованості за цим договором, оскільки суперечать принципам цивільного законодавства;
- суди попередніх інстанцій помилково ототожнювали передбачену умовами договору винагороду зі змінюваною процентною ставкою та помилково зазначили, що її формула має значну кількість змінних величин, з яких не можливо визначити точну суму або відсоток, які мають бути в подальшому сплачені та фактичну кінцеву сукупну вартість кредиту, а також не визначає максимальний розмір збільшення процентної ставки, що не відповідає частині шостій статті 1056-1 ЦК України.
Крім цього, щодо висновку Верховного Суду з питання застосування норми права у правовідносинах, що регулюють інститут винагороди, ОП КГС ВС зазначила, що:
- нерозуміння природи договору, складність розрахунку не звільняє сторони від обов?язку його виконання;
- підписавши кредитний договір та додаткові угоди до нього, позичальник надав свою згоду на сплату усіх зазначених у них платежів (процентів та винагороди), які були визначені за взаємною згодою сторін та недійсними не визнані;
- є безпідставним посилання відповідача (позичальника) на висновок у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі № 1-26/2011, який не підлягає застосуванню до правовідносин у справі № 904/2073/19, оскільки рішення Конституційного Суду України прийнято щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг); тоді як у правовідносинах у справі № 904/2073/19 кредит надавався юридичній особі для забезпечення фінансування господарської/поточної діяльності товариства, між сторонами не укладалися договори про надання споживчих кредитів, тобто у правовідносинах у справі № 904/2073/19 позичальник не є споживачем, відповідно відсутні підстави для застосування правових норм, що регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка визначає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та закріплює поняття "несправедливі умови договору".
16. Таким чином, ОП КГС ВС 19.03.2021 ухвалила постанову у справі № 904/2073/19 та сформулювала правову позицію у правовідносинах, які є подібними з правовідносинами як у цій справі, так і у справі № 904/624/19, від висновків в якій у постанові від 02.07.2025 вважає необхідним відступити колегія суддів у цій справі (пункти 9, 13 цієї ухвали) та висновки в якій сформульовані пізніше, ніж наведені висновки ОП КГС ВС.
17. Водночас, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 30.01.2019 у справі № 755/10947/17, а також висновків, сформульованих в пунктах 9.27, 9.28 постанови ОП КГС ВС від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, від 17.01.2025 у справі № 916/4954/23, незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступив Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію ОП КГС ВС (схожий висновок викладено в пунктах 9.27, 9.28 постанови ОП КГС ВС від 19.04.2021 у справі № 910/11131/19, від 17.01.2025 у справі № 916/4954/23).
18. Крім того господарським процесуальним законом визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики, що полягають у використанні спеціальної процедури відступу від висновків щодо застосування норм права, викладених у раніше постановлених рішеннях Верховного Суду. Логіка побудови й мета існування цих процесуальних механізмів указує на те, що з метою застосування норм права в подібних правовідносинах за наявності протилежних правових висновків суду касаційної інстанції слід виходити з того, що висновки, які містяться в судових рішеннях судової палати Касаційного господарського суду, мають перевагу над висновками колегії суддів, висновки об`єднаної палати Касаційного господарського суду - над висновками палати чи колегії суддів цього суду, а висновки Великої Палати Верховного Суду - над висновками об`єднаної палати, судової палати й колегії суддів Касаційного господарського суду.
У цьому висновку Суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 25.06.2019 у справі № 911/1418/17, від 15.01.2020 у справі № 914/261/18, від 12.02.2020 у справі № 916/2259/18.
19. Отже, виходячи з викладеного та ураховуючи диспозицію статті 302 ГПК України, приписи якої визначають підстави для передачі справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду, Суд зазначає, що законодавець не передбачив такого механізму забезпечення єдності судової практики та такої підстави для передачі справи на розгляд об`єднаної палати касаційного суду, як необхідність відступу від тих висновків касаційного суду у складі колегії судів щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, що сформульовані пізніше, ніж в раніше ухваленому судовому рішенні об`єднаної палати Касаційного господарського суду, які мають перевагу над висновками палати чи колегії суддів цього суду.
Тобто, наявність сформульованої об`єднаною палатою касаційної суду правової позиції щодо застосування норми права, яка є актуальною та пріоритетною, виключає необхідність відступу від тих висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, що були пізніше сформульовані касаційним судом у складі колегії судів, якщо тільки колегія суддів у справі, що розглядається, не дійшла висновку про необхідність відступу від останньої (актуальної) правової позиції об`єднаної палати касаційної суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.
Правильність такого висновку узгоджується із закладеною законодавцем у положеннях статті 302 ГПК України необхідністю забезпечити визначені процесуальні механізми забезпечення єдності судової практики (пункт 18 цієї ухвали), а відповідно і послідовність, і сталість у формулюванні касаційним судом (палатою, об`єднаною палатою або Великою Палатою Верховного Суду) правових позицій щодо застосування норм права, а також процесуальну економію у здійсненні касаційного провадження у справах у подібних правовідносинах з уникненням при цьому неодноразової передачі справ на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду з одного і того самого питання.
20. Тож, враховуючи, що:
- ухвала колегії суддів від 21.05.2026 у цій справі не містить висновку про необхідність відступу від висновків ОП КГС ВС, викладених саме у постанові від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19;
- рішення згідно з постановою Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 904/624/19 (від висновків в якій вважає необхідним відступити колегія суддів у цій справі, пункти 9, 13 цієї ухвали), хоча і узгоджується з висновками ОП КГС ВС, викладеними у постанові від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19, однак не містить ні посилання на правову позицію ОП КГС ВС, викладену у постанові від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19, ні висновки, які б були аналогічні тим, що наведені у постанові від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19;
- а у ОП КГС ВС відсутні повноваження доповняти та /або розширяти за власною ініціативою перелік підстав для передачі справи на розгляд ОП КГС ВС з наведенням, зокрема інших (додаткових) висновків щодо застосування норм права, від яких можливий відступ;
тому відсутні підстави для передачі цієї справи на розгляд ОП КГС ВС.
21. Аналогічного висновку ОП КГС ВС дійшла і щодо такої підстави для передачі цієї справи на розгляд ОП КГС ВС як необхідність формування єдиної правозастосовчої практики (пункт 10 цієї ухвали - існування різної судової практики Верховного Суду у подібних правовідносинах через наявність висновків, сформульованих у подібних із цією справою правовідносинах у постановах Верховного Суду від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18 та від 03.08.2022 у справі № 927/92/21 (927/351/21), які є протилежними тим висновкам, що викладені у постанові Верховного Суду від 02.07.2025 у справі № 904/624/19), оскільки наразі єдність відповідної правозастосовчої практики у подібних зі спірними у цій справі правовідносинами забезпечується визначеними законом процесуальними механізмами забезпечення єдності судової практики (висновки у пунктах 18, 19 цієї ухвали), а саме висновками ОП КГС ВС у постанові від 19.03.2025 у справі № 904/2073/19, від яких ОП КГС ВС не відступила та які мають перевагу над висновками колегії суддів цього суду у подібних правовідносинах, викладених у постановах від 20.05.2021 у справі № 904/5748/18 та від 03.08.2022 у справі № 927/92/21 (927/351/21).
22. Поряд з наведеним ОП КГС ВС вважає за необхідне також зазначити про таке. 
Верховний Суд, мотивуючи висновки у постанові від 02.07.2025 у справі № 904/624/19 (від висновків в якій вважає необхідним відступити колегія суддів у цій справі, пункти 9, 13 цієї ухвали) щодо правової природи винагороди банку за надані послуги за кредитним договором, послався на відповідні висновки Верховного Суду у складі суддів судової палати для розгляду справ про банкрутство Касаційного господарського суду, викладені у постанові від 25.05.2022 у справі № 904/5314/20 (пункт 5 цієї ухвали), в якій Суд, формулюючи висновки, в свою чергу керувався правовим висновком ОП КГС ВС, викладеним у постанові від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19.
А тому, якщо колегія суддів у цій справі вважає за необхідне відступити від тих правових висновків, які за своїм змістом відповідають тому висновку, що наведений у ОП КГС ВС у постанові від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19, то мотиви для відповідного відступу із передачею цієї справи на розгляд ОП КГС ВС мають містити належні, ґрунтовні та переконливі підстави щодо необхідності ОП КГС ВС відступити від власного висновку (висновків).
Зокрема, звертаючись до висновків у пунктах 42-46 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.09.2018 у справі № 823/2042/16, Суд зазначає про такі мотиви для зміни правової позиції: "У пункті 70 рішення від 18 січня 2001 року у справі "Чепмен проти Сполученого Королівства" (Chapman v. the United Kingdom), заява № 27238/95, Європейський суд з прав людини наголосив на тому, що в інтересах правової визначеності, передбачуваності та рівності перед законом він не повинен відступати від попередніх рішень за відсутності належної для цього підстави. Причинами для відступу можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту. З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Велика Палата Верховного Суду повинна мати ґрунтовні підстави: її попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання (див. Окремі думки суддів Великої Палати Верховного суду щодо постанови від 12.06.2018 у справі № 823/378/16).
Відступаючи від висновку щодо застосування юридичної норми, Велика Палата Верховного Суду може або повністю відмовитися від свого висновку на користь іншого, або конкретизувати попередній висновок, застосувавши відповідні способи тлумачення юридичних норм. 
23. Натомість ухвала від 21.05.2026 у цій справі не містить наведених причин, за яких ОП КГС ВС могла б прийняти цю справу до свого провадження для вирішення питання щодо відступу від власних висновків, сформульованих у подібних із цією справою правовідносинах у постанові від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19.
24. Зокрема, Суд зазначає, що в ухвалі від 21.05.2026 колегія суддів вказує на необхідність врахування при вирішенні спірних правовідносин у цій справі, зокрема рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 у справі № 15-рп/2011 (пункти 73, 74 ухвали від 21.05.2026), а саме висновку:
- щодо обмеження свободи договору, фундаментальний принцип приватноправових відносин про що закріплений у пункті 3 статті 3 ЦК України, з визначенням меж дії цього принципу критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності;
- щодо належності та справедливості текстів законів, правочинів та їх застосування суб`єктами цивільних правовідносин, а також їх відповідності загальновизнаним нормам обороту та нормам закону тощо. 
Натомість, згідно з висновками у постанові від 19.03.2021 у справі № 904/2073/19 стосовно врахування зазначеного рішення Конституційного Суду України ОП КГС ВС визнала безпідставним та відхилила посилання відповідача (позичальника) на висновок у рішенні Конституційного Суду України від 10.11.2011 №15-рп/2011 у справі № 1-26/2011, як такий, що не підлягає застосуванню до правовідносин у справі № 904/2073/19 (пункт 15 цієї ухвали) з тих підстав, що Конституційний Суд України у своєму рішенні формулював висновки щодо офіційного тлумачення положень закону та Конституції України у справі про захист прав споживачів кредитних послуг, тоді як у справі № 904/2073/19 (так само як і у цій справі, а також у інших справах, на які послалась колегія суддів, передаючи цю справу на розгляд ОП КГС ВС) позичальники не були споживачами, відповідно відсутні підстави для застосування правових норм, що регулюють відносини споживчого кредитування, зокрема статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", яка визначає підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача та закріплює поняття "несправедливі умови договору".
25. Згідно з частиною другою статті 302 ГПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів або палати, передає справу на розгляд об`єднаної палати, якщо ця колегія або палата вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з іншої палати або у складі іншої палати чи об`єднаної палати.
26. Отже на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду передано справу за відсутності для цього підстав, передбачених процесуальним законом, а саме статтею 302 ГПК України, а тому відсутні підстави для прийняття до розгляду цієї справи об`єднаною палатою Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду.
27. Дійшовши цього висновку, передане на розгляд об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду у цій справі питання має бути вирішене Верховним Судом у складі колегії суддів Касаційного господарського суду, що була визначена автоматизованою системою документообігу суду, зважаючи на що справа № 910/2153/25 підлягає поверненню відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
На підставі викладеного та керуючись статтями 234, 235, 302, 303 ГПК України, Суд
УХВАЛИВ:
Справу № 910/2153/25 Господарського суду міста Києва повернути відповідній колегії Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду для розгляду.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
Головуючий О. В. Васьковський
Судді І. М. Бенедисюк
Г. О. Вронська
В. А. Зуєв
О. Р. Кібенко
Т. М. Малашенкова
В. Г. Пєсков
Л. І. Рогач
Ю. Я. Чумак