ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

14 травня 2026 року	Справа №160/37054/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Коренева А.О. 
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-
УСТАНОВИВ:
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 , у якій позивач просить суд:
Визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 , яка виразилась у ненарахуванні та невиплаті старшому солдату ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до п.4 Постанови Кабінету Міністрів України № 153 “Про реалізацію експериментального проєкту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”;
Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити старшому солдату ОСОБА_1 одноразову грошову винагороду за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до п.4 Постанови Кабінету Міністрів України № 153 “Про реалізацію експериментального проєкту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану”.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 23.09.2022 р. № 253 позивача прийнято на військову службу за мобілізацією, де останній проходив військову службу до 19.04.2023 р., після чого неодноразово переміщувався по службі та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 11.02.2025 р. № 48 був зарахований до списків особового складу вказаної частини. Право на отримання одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до п.4 Постанови №153 у позивача ОСОБА_1 виникло 13.02.2025 р., відтак наказ відповідача про виплату такої винагороди мав бути виданий до 05.03.2025 р., чого зроблено не було, а відповідач в цьому контексті допустив протиправну бездіяльність. Вказана протиправна бездіяльність порушує право позивача ОСОБА_1 на належне йому грошове забезпечення, передбачене ч.1 ст.9 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Доказом порушення вищевказаного права ОСОБА_1 на виплату йому грошового забезпечення відповідно до п.4 Постанови №153 є відсутність відповідного наказу. 
31 грудня 2025 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження у справі та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
05.01.2026 року від відповідача військової частини НОМЕР_1 до суду надійшов відзив, в якому він просив у задоволенні позовних вимог відмовити. На обґрунтування своєї позиції зазначив, що Позивач з 11.02.2025 проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 (до цього проходив службу у різних частинах Сил оборони України), а з 28.11.2025 проходить службу на посаді дешифрувальника 2 екіпажу БпАК 1 взводу БпАК 8 роти БпАК 3 загону БпАК військової частини НОМЕР_1 , військове звання – старший солдат. З метою реалізації вимог Постанови № 153 наказом від 17.10.2025 № 338 командира військової частини НОМЕР_3 (якій підпорядковується військова частина НОМЕР_1 ) було затверджено Інструкцію про порядок здійснення перевірки документального підтвердження права на одноразову грошову винагороду військовослужбовцям віком до 25 років, які проходять службу у Силах безпілотних систем Збройних Сил України (далі – Інструкція № 338). Інструкція № 338 визначає загальний, уніфікований порядок дій під час опрацювання матеріалів, що є підставою для здійснення відповідних виплат, та має характер узагальненого алгоритму, вона не встановлює окремих індивідуальних рішень, а слугує методичним і процедурним орієнтиром, який забезпечує єдиний підхід, прозорість і правомірність під час вирішення питання про призначення та здійснення виплат. Згідно до п.1.3 Інструкції № 338 вказано, що ця Інструкція є обов`язковою для виконання усіма командирами військових частин безпосереднього підпорядкування військовій частині НОМЕР_3 та посадовими особами, визначеними в цій Інструкції. У відповідності до п. 2.2 Інструкції № 338 визначено осіб, які можуть звернутися за виплатою Винагороди. Таким чином, Інструкцією № 338, яка є обов`язковою до виконання, визначено право військовослужбовців звернутися за виплатою Винагороди. У зв`язку з цим, військовослужбовець, який бажає отримати Винагороду, передбачену Постановою № 153, повинен подати рапорт до командування своєї військової частини оскільки саме подання відповідного рапорту і ініціює процес для збору відповідних підтверджуючих документів, їх перевірки і подальшого оформлення відповідного наказу про Виплату. Позивач не вчинивши жодних ініціюючих дій, натомість звернувся до суду із вказаним позовом про визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. 
12 січня 2026 року до суду надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача зазначає, що відповідно до п.4 Постанови №153 установлено, що означена у ній одноразова грошова винагорода виплачується особам, які відповідають відповідним критеріям. Зі змісту тексту п.4 Постанови № 153 є очевидним, що вказана норма встановлює обов`язок виплати такої винагороди, а не право її отримання чи виплати на розсуд військовослужбовця чи його командира. Відтак, для виплати спірної одноразової винагороди за безперервну участь у бойових діях позивач не зобов`язаний звертатись із рапортом про здійснення такої, адже її виплата прямо передбачена Постановою №153.
31 березня 2026 року до суду надійшла заява військової частини НОМЕР_1 про заміну належного відповідача, що наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 18.03.2026 № 81 старшого солдата ОСОБА_1 дешифрувальника 2 екіпажу безпілотних авіаційних комплексів 1 взводу безпілотних авіаційних комплексів 8 роти безпілотних авіаційних комплексів 3 загону безпілотних авіаційних комплексів військової частини НОМЕР_1 , призначеного наказом командира військової частини НОМЕР_3 (по особовому складу) від 17.02.2026 № 50-РС на посаду оператора безпілотних літальних апаратів екіпажу безпілотних літальних комплексів розвідувального взводу військової частини НОМЕР_4 , вважати таким, що справи та посаду здав і вибув до військової частини НОМЕР_4 , з 18.03.2026 виключений зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та всіх видів забезпечення, з продовольчого забезпечення знятий з 19.03.2026.
31 березня 2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду продовжено строк розгляду справи.
02 квітня 2026 року представник позивача надав до заперечення на клопотання відповідача про заміна належного відповідача, посилаючись на те, що позовні вимоги нерозривно пов`язані із особою відповідача, адже їх предметом є визнання бездіяльності протиправною в частині ненарахування та невиплати одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах відповідно до п. 4 Постанови Кабінету Міністрів України № 153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану».
Суд, бередо уваги заперечення позивача на клопотання відповідача про заміну відповідача, та уважає, що відсутні підстави для заміни військової частини НОМЕР_1 на військову частину НОМЕР_4 , оскільки позивачем оскаржується, саме бездіяльність військової частини НОМЕР_1 
Дослідивши письмові докази та письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступне.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 23.09.2022 р. № 253 був прийнятий на військову службу за мобілізацією (а.с. 10).
Позивач з 11.02.2025 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а з 28.11.2025 проходить службу на посаді дешифрувальника 2 екіпажу БпАК 1 взводу БпАК 8 роти БпАК 3 загону БпАК військової частини НОМЕР_1 , військове звання – старший солдат.
Позивач брав безпосередню участь в бойових діях під час здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у період з 02.11.2023 по 31.01.2024, з 02.02.2024 по 10.02.2024, з 21.02.2024 по 28.02.2024, що підтверджується довідкою № 3-48/724 від 06.12.2024 Військової частини НОМЕР_5 (а.с. 16 зворот).
Відповідно до Військового квитка позивач є старшим солдатом.
Позивач, вважаючи, що він має право на отримання одноразової грошової винагороди передбаченої постановою КМУ №153, яка йому не була нарахована та виплачена відповідачем, що є протиправною бездіяльністю відповідача, звернувся з даним позовом за захистом свого порушеного права.
При вирішенні спірних правовідносин суд застосовує наступні нормативні акти.
Відповідно до ч. 2ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
В силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон 2232-ХІІ).
Частиною 3 статті 1 Закону 2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Згідно з частиною 9 статті 1 Закону 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.
Відповідно до частини 1 статті 4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.
Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.
В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та триває на дату розгляду даної справи.
Отже, на території України діє особливий період.
Порядок проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період, визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджений Указом Президента України 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008).
Відповідно до пункту 2 Положення № 1153/2008 громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом. У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.
З громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1 і 2.
За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу. Із громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт (далі - військова служба за контрактом). За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.
Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - Постанова № 153) та затверджено «Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі Порядок).
Згідно з пунктом 3 Постанови №153 установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.
Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Постанови №153 установлено, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.
Відповідно до абзацу 4 пункту 4 Постанови № 153 військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.
В подальшому Міністром оборони України видано Доручення № 999/уд від 20.02.2025 (далі - Доручення №999/уд) відповідно до якого передбачено виплату одноразової грошової допомоги після укладення контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу, затвердженого Постановою, у розмірі один мільйон гривень, яка виплачується трьома частинами (далі - Допомога); одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - Винагорода) у розмірі один мільйон гривень. Виплата здійснюється один раз за весь період проходження військової служби та не підлягає поділу на частини.
Дорученням № 999/уд визначено право на Винагороду мають виключно особи рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які до набрання чинності Постановою (до 13.02.2025) у віці до 25 років (яким не виповнилося 25 років) були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (далі військовослужбовці) строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на 13.02.2025.
Підтвердження участі військовослужбовців у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій здійснюється на підставі щонайменше одного документа з кожної з наступних груп: а) бойовий наказ (бойове розпорядження); б) журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно- вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення; в) рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових в районах ведення воєнних (бойових) дій.
Військовослужбовцям, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на 13.02.2025, Винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від одного мільйону гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).
Військовослужбовцям, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на 13.02.2025 у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон), винагорода виплачується в повному обсязі.
Таким чином, із аналізу абзаців 2 та 4 пункту 4 Постанови КМУ № 153, як в редакції Постанови КМУ № 387 від 01.04.2025 (діяла в період з 08.04.2025 по 06.08.2025), так і в редакції Постанови КМУ № 942 від 30.07.2025 (діє з 07.08.2025 по теперішній час), слідує, що ними встановлено 5 (п`ять) обов`язкових умов, в разі виконання яких військовослужбовцю може бути виплачена одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах в розмірі 1 млн. гривень (диспозиція правової норми), а саме:
1. Приналежність військовослужбовця на дату виплати до певної категорії: особи рядового, сержантського і старшинського складу рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;
2. Вік на дату прийняття або призову на військову службу до набрання чинності Постановою № 153 (11 лютого 2025 року): до 25 років;
3. Факт прийняття або призову на військову службу під час воєнного стану, тобто після 24 лютого 2022 року, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 64;
4. Фактичне проходження служби на дату звернення за вказаною виплатою;
5. (абз. 2 п. 4) - безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою № 153 (11 лютого 2025 року); (абз. 2 п. 4) - безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою № 153 (11 лютого 2025 року) у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон).
При цьому, вказаним вище Дорученням № 999/уд від 20.02.2025 встановлено, що документи, оформлені військовою частиною для здійснення виплат, передбачених Постановою, попередньо, тобто до моменту видання наказу для здійснення виплати та фактичної виплати Винагороди та Допомоги, перевіряються шляхом здійснення перевірок законності нарахування Винагороди чи Допомоги командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.
Відтак, із аналізу наведених приписів слідує, що нарахуванню та виплаті відповідної одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою №153, передує реалізація військовослужбовцем свого права на отримання такої винагороди шляхом подання до командування військової частини відповідного рапорту (заяви) військовослужбовця до якого долучаються документи, що підтверджують його право на отримання такої винагороди.
В свою чергу, посадові особи відповідної військової частини мають обов`язок та повноваження перевірити наданий військовослужбовцем пакет документів для отримання такої винагороди та за результатами такої перевірки прийняти рішення (наказ) про нарахування та виплату одноразового винагороди або про відмову у її нарахуванні та виплаті.
Так, як встановлено судом із матеріалів справи, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 23.09.2022 р. № 253 був прийнятий на військову службу за мобілізацією. На час призову на військову службу 23.09.2022 р. повний вік ОСОБА_1 складав 20 повних роки, станом на 13.02.2025р. – дата набрання чинності постановою № 153 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 , а з 28.11.2025 проходив службу на посаді дешифрувальника 2 екіпажу БпАК 1 взводу БпАК 8 роти БпАК 3 загону БпАК військової частини НОМЕР_1 , військове звання – старший солдат.
Позивач брав безпосередню участь в бойових діях під час здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України у період з 02.11.2023 по 31.01.2024, з 02.02.2024 по 10.02.2024, з 21.02.2024 по 28.02.2024, що підтверджується довідкою Військової частини № 3-48/724 від 06.12.2024 та має посвідчення НОМЕР_6 , яке видане 23 січня 2024 року.
Разом з тим, у період з 13.02.2025р. (дати набрання законної сили постановою №153) до теперішнього часу з відповідним рапортом про нарахування та виплату йому одноразового грошової винагороди, передбаченої постановою №153, із долученням до нього пакету документів, що підтверджує його право на отримання такої винагороди, позивач до відповідача не звертався, що не заперечується позивачем.
Відтак, враховуючи встановлені вище обставини у даній справі, суд приходить до висновку, що станом на момент подання даного позову до суду – 29.12.2025р. право на отримання одноразової грошової винагороди передбаченої постановою № 153, позивачем ще не реалізоване, а відтак, зазначене свідчить про те, що відповідачем, відповідне питання щодо права позивача на отримання такої винагороди ще не вирішувалось, жодних управлінських рішень відповідачем не приймалось.
За таких обставин, слід дійти висновку, що з урахуванням того, що право на отримання вказаної вище одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою №153, за вищенаведеною процедурою станом на момент подання даного позову до суду (29.12.2025р.) позивачем ще не було реалізоване (рапорт чи заява ним не подавались відповідачу), а, відповідно, і таке право позивача не було порушене відповідачем на момент подання даного позову до суду, а тому ще не порушене право позивача (відсутність порушеного права) не підлягає судовому захисту у порядку ч.1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України та ст.55 Конституції України.
У даному контексті суд вважає за необхідне зазначити про наступне.
Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).
Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.
Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.
Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.
Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.
Водночас таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.
Отже, з наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.
Суд також враховує, що за сталою судовою практикою підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.
У випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям/бездіяльності суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2, статті 5 КАС України.
Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

Відтак, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, позаяк підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.
Аналогічний правовий висновок сформований Верховним Судом у його постанові від 16.10.2024р. у справі №826/5982/18.
За таких обставин, враховуючи те, що у ході судового розгляду даної справи судом вище було встановлено, що позивач з приводу нарахування та виплати йому одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою №153, до відповідача із рапортом чи заявою не звертався, підтвердних документів не надавав, в свою чергу, відповідач жодних дій/бездіяльності стосовно прав позивача не вчиняв, управлінського рішення стосовно цього питання не приймав, відповідно, суд приходить до висновку, що у даному випадку на момент звернення до суду з цим позовом відсутнє порушене право позивача, яке підлягає судовому захисту, тому у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити.
У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання – ст.76 наведеного Кодексу.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.
Разом з тим, бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві одноразової грошової винагороди, передбаченої абз.4 п.4 Постанови №153, з урахуванням встановлених судом обставин (позивач до відповідача з рапортом/заявою про виплату такої винагороди та підтвердними документами не звертався) та аналізу чинного законодавства, жодними належними, достатніми та допустимими доказами, позивачем та його представником не доведена.
У спірних правовідносинах судом встановлено, що позивач не вчиняв жодних дій, направлених на реалізацію свого права на отримання одноразової грошової винагороди, передбаченої постановою №153, що позивачем та представником позивача не спростовано жодними іншими доказами.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і доводи представника позивача, тому відхиляються судом, з приводу того, що відповідач мав імперативний обов`язок на підставі спеціальної норми постанови №153 прийняти наказ про виплату такої винагороди до 05.03.2025 року, без подання рапорту, з огляду на те, що, право позивача має бути підтверджене відповідним пакетом документів, які позивач має надати відповідачу, а, відповідач, в свою чергу, має повноваження та обов`язок здійснити перевірку цих документів, розглянути їх та прийняти відповідне рішення з цього питання.
Суд звертає увагу позивача та його представника на те, що питання щодо нарахування та виплати згаданої вище одноразової допомоги грошової винагороди, передбаченої постановою №153, віднесено до дискреційних повноважень відповідача і судове рішення не може їх підміняти (суд не має права перевіряти наявність права позивача на отримання спірної винагороди замість відповідача).
Відтак, факт бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві одноразової грошової винагороди, передбаченої п.4 Постанови № 153, без подання відповідного рапорту чи заяви, без дотримання процедури його розгляду уповноваженими посадовими особами відповідача, відсутній, що виключає можливість перевірки судом правомірності дій/бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах за критеріями, переліченими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та надання їм правової оцінки.
З огляду на викладене та враховуючи, що права та інтереси позивача у даних правовідносинах відповідачем ще не були порушені, позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві одноразову грошову винагороду, які є похідними вимогами у даному спорі, також задоволенню не підлягають.
У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява №22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.
Всі інші аргументи та доводи позивача і його представника уважно вивчені судом, проте, до уваги не беруться, оскільки висновків суду не спростовують.
За викладених обставин, у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що з урахуванням того, що судом у задоволенні даного позову відмовлено, то всі судові витрати покладаються на позивача.
Відповідно до частини 5 статті 250 Кодексу адміністративного судочинства України, датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Керуючись ст. ст. 139, 243-246, 255, 257-263, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А.О. Коренев