ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 року	Львів	Справа № 380/16727/24 пров. № А/857/27218/25	
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
судді-доповідача: Гінди О.М.,
суддів: Матковської З.М., Онишкевича Т.В., 
розглянувши в письмовому провадженні апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року (головуючий суддя: Мартинюк В.Я., місце ухвалення - м. Львів) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, -
встановив:
ОСОБА_1 , 02.08.2024 звернувся в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просив: визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації недонарахованої та невиплаченої щорічної відпустки за 2022 рік в кількості 10 календарних днів станом на день звільнення з військової служби 03.09.2023; зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію недонарахованої та невиплаченої щорічної відпустки за 2022 рік в кількості 10 календарних днів станом на день звільнення з військової служби 08.09.2023; визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації відпустки ненарахованої та невиплаченої щорічної відпустки за 2023 рік в кількості 10 календарних днів станом на день звільнення з військової служби 03.09.2023 року; зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію недонарахованої та невиплаченої щорічної відпустки за 2023 рік в кількості 10 календарних днів станом на день звільнення з військової служби 03.09.2023 року; визнати протиправною бездіяльність щодо ненарахування та невиплати грошової компенсації як учаснику бойових дій за період з 2022 року по 2023 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.09.2023 року; зобов`язати нарахувати та виплатити грошову компенсацію як учаснику бойових дій за період з 2022 року по 2023 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.09.2023 року.
На обґрунтування позову зазначає, що станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, військова частина НОМЕР_1 не провела з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період з 2022 року по 2023 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.09.2023. Додаткову пільгову відпустку учасника бойових дій, не використовував за вказаний період, що вбачається з витягу з наказу військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.09.2023 за № 251. Норми Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» не обмежують та не припиняють право учасника бойових дій на отримання у рік звільнення виплати грошової компенсації за всі невикористані дні додаткової відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року позов задоволено повністю.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації недонарахованої та невиплаченої щорічної відпустки за 2022 рік в кількості 10 календарних днів станом на день звільнення з військової служби 08.09.2023.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію недонарахованої та невиплаченої щорічної відпустки за 2022 рік в кількості 10 календарних днів станом на день звільнення з військової служби 08.09.2023 року.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації відпустки ненарахованої та невиплаченої щорічної відпустки за 2023 рік в кількості 10 календарних днів станом на день звільнення з військової служби 08.09.2023 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію недонарахованої та невиплаченої щорічної відпустки за 2023 рік в кількості 10 календарних днів станом на день звільнення з військової служби 08.09.2023 року.
Визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2022 року по 2023 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.09.2023 року.
Зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2022 року по 2023 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.09.2023 року.
Із цим рішенням суду першої інстанції не погодився відповідач та оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає його необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права, а тому просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити.
Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, відповідач покликається на те, що судом першої інстанції не було враховано, що після введення військового стану було тимчасово скорочено тривалість. Це було зроблено в зв`язку з введенням воєнного стану та спеціальних законодавчих змін. Скорочення терміну відпусток відбулося через Указ Президента № 152/2022 (18.03.2022) та Постанову Кабміну № 326 (23.03.2022) у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ. Пізніше це було закріплено у Законі України № 2268-IX (12.05.2023), який офіційно змінив ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» – 20 днів відпустки на рік під час воєнного стану. Оскільки позивач був звільнений 08.09.2023, відповідно і розрахунок за невикористані відпустки проводився з розрахунку – 20 днів. Крім того, судом першої інстанції не враховано, що на момент свого звільнення позивач не набув статусу учасника бойових дій в порядку визначеному Законом. Питання виплати грошової компенсації як учаснику бойових дій за період з 2022 року по 2023 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 03.09.2023, тісно пов`язано з моментом набуття статусу учасника бойових дій. Згідно посвідчення «Учасник бойових дій», такий статус позивач отримав лише 06.05.2024 і з цього часу набув права на соціальні права і гарантії передбачені учасникам бойових дій. Також вказує, що позивач пропустив строк звернення до суду. 
Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, що не перешкоджає розгляду справи по суті. 
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, суд апеляційної інстанції вважає за можливе розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких мотивів.
Судом першої інстанції встановлено, що наказом № 251 командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 08.09.2023 сержанта ОСОБА_1 , командира 3 відділення зенітного ракетного взводу НОМЕР_2 механізованого батальйону, звільненого наказом командира частини (по особовому складу) від 03.09.2023 № 109-РС у запас відповідно до підпункту «Г» (через сімейні обставини або інші поважні причини, якщо військовослужбовці не висловив бажання продовжити службу) п. 2 ч. 4 ст. 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», вважати таким, що справи та посаду здав і направити для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 з 08 вересня 2023 року.
Відповідно до довідки ІНФОРМАЦІЯ_2 від 24.10.2023 позивач проходив військову службу з 15.05.1982 року по 25.04.1984 року, з 15.03.1994 року по 05.02.1996 року, з 03.03.2022 року по 08.09.2023 року (по мобілізації). Звільнено зі служби, згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 № 109-рс від 03.09.2023 (а.с. 20).
Станом на день прийняття наказу про виключення зі списків особового складу, військова частина НОМЕР_1 не провела з позивачем розрахунків щодо виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, передбаченої Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» за період з 2022 року по 2023 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби 08.09.2023. 
Листом від 12.06.2024 у відповідь на запит представника позивача відповідач повідомив, що позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2022 рік 20 днів, 2023 рік 20 днів у сумі 31850 грн 80 коп (а.с. 10).
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані календарні дні соціальної відпустки, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Задовольняючи повністю позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Законом № 2011-ХІІ не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової відпустки, право на яку чоловік позивача набув за період проходження ним військової служби, а встановлено припинення в особливий період з моменту оголошення мобілізації надання військовослужбовцям інших видів відпусток, у тому числі додаткової соціальної відпуски. У разі ж невикористання відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, вказана відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі. Судом встановлено, що у позивача за 2022 рік та за 2023 рік залишилось по 10 днів за кожен рік невикористаної основної щорічної відпустки. Окрім того, з матеріалів справи та позовної заяви вбачається, що позивач не використовував додаткову відпустку як учаснику бойових дій за період з 2022 року по 2023 року. Доказів виплати грошової компенсації за невикористані дні зазначених відпусток матеріали справи не містять. Відтак, на переконання суду, у позивача було право на компенсацію цих відпусток.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.
Згідно з п. 12 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» № 3551-XII від 22.10.1993 (Закон № 3551-XII), учасникам бойових дій надаються такі пільги, як використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Законом України «Про відпустки» № 504/96-ВР від 05.11.1996 (Закон № 504/96-ВР) передбачено такі види щорічних відпусток: основна відпустка; додаткова відпустка за роботу зі шкідливими та важкими умовами праці; додаткова відпустка за особливий характер праці; інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Згідно зі ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР, учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», особам, реабілітованим відповідно до Закону України «Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років», із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка зі збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Відповідно до п. 8 ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-ХІІ (Закон № 2011-ХІІ) військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки та соціальні відпустки надаються відповідно до Закону України «Про відпустки». Інші додаткові відпустки надаються їм на підставах та в порядку, визначених відповідними законами України.
У разі якщо Законом України «Про відпустки» або іншими законами України передбачено надання додаткових відпусток без збереження заробітної плати, такі відпустки військовослужбовцям надаються без збереження грошового забезпечення.
Приписами частин 1, 2 ст. 10-1 Закону № 2011-XII встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Абзацом 3 п. 14 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ передбачено, що у рік звільнення зазначених в абзацах першому та другому цього пункту військовослужбовців зі служби у разі невикористання ними щорічної основної або додаткової відпустки їм виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, у тому числі військовослужбовцям-жінкам, які мають дітей.
Відповідно до п. 17 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період з моменту оголошення мобілізації до часу введення воєнного стану або до моменту прийняття рішення про демобілізацію військовослужбовцям надаються відпустки, передбачені частинами першою, шостою та дванадцятою цієї статті, і відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин. Надання військовослужбовцям відпусток, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за умови одночасної відсутності не більше 30 відсотків загальної чисельності військовослужбовців певної категорії відповідного підрозділу. Відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин військовослужбовцям надаються із збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів.
Згідно із п. 18 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ в особливий період під час дії воєнного стану військовослужбовцям можуть надаватися відпустки за сімейними обставинами та з інших поважних причин зі збереженням грошового забезпечення тривалістю не більш як 10 календарних днів без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець.
Відповідно до п. 19 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ надання військовослужбовцям у періоди, передбачені пунктами 17 і 18 цієї статті, інших видів відпусток, крім відпусток військовослужбовцям-жінкам у зв`язку з вагітністю та пологами, для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, а в разі, якщо дитина потребує домашнього догляду, - тривалістю, визначеною в медичному висновку, але не більш як до досягнення нею шестирічного віку, а також відпусток у зв`язку з хворобою або для лікування після тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської комісії, припиняється.
Згідно зі ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (Закон № 3543-XII) особливий період - це період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Статтею 1 Закону України «Про оборону України» № 1932-XII від 06.12.1991 (Закон № 1932-XII) визначено, що особливий період - це період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи моменту введення воєнного стану в Україні або окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний стан і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Отже, в особливий період з моменту оголошення мобілізації припиняється надання військовослужбовцям інших видів відпусток, в тому числі додаткової соціальної відпуски.
Однак, Законом № 2011-XII не встановлено припинення виплати компенсації за невикористані частини додаткової соціальної відпустки, право на яку позивач набув за період проходження військової служби.
Водночас, у разі невикористання додаткової соціальної відпуски протягом календарного року, в якому у особи виникає право на таку відпустку, додаткова соціальна відпустка переноситься на інший період, тобто особа не втрачає самого права на надану їй чинним законодавством України соціальну гарантію, яке може бути реалізовано в один із таких двох способів: 1) безпосереднє надання особі відпустки після закінчення особливого періоду, який може тривати невизначений термін; 2) грошова компенсація відпустки особі.
Отже, припинення надання військовослужбовцям додаткових відпусток є тимчасовим обмеженням способу реалізації права на використання додаткової відпустки безпосередньо. Між тим, обмеження щодо одного з двох способів реалізації такого права не впливає на суть цього права, яке гарантується п. 12 ст. 12 Закону № 3551-XII, п. 8 ст. 10-1 Закону № 2011-ХІІ, ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР.
Крім того, відповідно до пункту 3 розділу XXXI «Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам», затвердженого наказом Міністра оборони України № 260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за № 745/32197 (Наказ № 260) у рік звільнення військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), звільненим з військової служби за віком, станом здоров`я, у зв`язку з безпосереднім підпорядкуванням близькій особі, у зв`язку зі скороченням штатів або проведенням організаційних заходів, які не використали щорічну основну відпустку або використали частково, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини та виплачується грошове забезпечення у розмірі відповідно до кількості наданих днів відпустки або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Іншим військовослужбовцям (крім військовослужбовців строкової військової служби), які звільняються з військової служби, за їх бажанням надається відпустка із наступним виключенням зі списків особового складу військової частини тривалістю, що визначається пропорційно часу, прослуженому в році звільнення за кожен повний місяць служби, та за час такої відпустки виплачується грошове забезпечення або виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної основної відпустки, а також дні додаткової відпустки, в тому числі за минулі роки.
Отже, у випадку звільнення військовослужбовців з військової служби їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні щорічної відпустки, в тому числі за невикористані дні додаткової відпустки, передбаченої ст. 16-2 Закону № 504/96-ВР та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-ХІІ.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 у зразковій справі № 620/4218/18.
Щодо доводів відповідача про те, що посвідчення «Учасник бойових дій» позивач отримав 06.05.2024, тому з цієї дати позивач набув права на соціальні права і гарантії передбачені учасникам бойових дій, то суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Підставою для надання статусу учасника бойових дій особам, які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, є довідка про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цінності України за формою згідно з додатком 1 до Порядку № 413 та відповідні документальні підтвердження вказаного, якими згідно з абзацом другим пункту 4 Порядку № 413 та пунктом 2 Положення № 868 є документи про безпосереднє залучення до виконання завдань антитерористичної операції в районах її проведення, направлення (прибуття) у відрядження до районів проведення антитерористичної операції, їх перебування в таких районах з метою виконання завдань із захисту незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України шляхом безпосередньої участі в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення (витяги з наказів, директив, розпоряджень, посвідчень про відрядження, оперативних завдань, журналів бойових дій, бойових донесень, дислокацій, книг нарядів, графіків несення служби, звітів, зведень, донесень, матеріалів спеціальних (службових) розслідувань за фактами отримання поранень, а також інші офіційні документи, видані державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції у районах її проведення.
При цьому, статус учасника бойових дій надається особі, яка брала безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення, що має підтверджуватися не тільки відповідними наказами про залучення її до проведення антитерористичної операції, але й про підпорядкування керівнику оперативного штабу з управління антитерористичною операцією в районах її проведення та про прибуття (вибуття) до (з) районів проведення антитерористичної операції або іншими офіційними документами, виданими державними органами, що містять достатні докази про безпосередню участь особи у виконанні завдань антитерористичної операції в районах її проведення.
Як вбачається з матеріалів справи, зокрема довідки від 07.11.2022 № 6916, позивач приймав безпосередню участь у бойових діях (забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсіч і стримування збройної агресії), з 01 липня 2022 року по теперішній час (а.с. 9).
Позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткові дні відпустки, а отже набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби. Оскільки відповідач не провів з позивачем розрахунку щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, то він має право на її компенсацію. 
Як вже зазначалось вище, відповідно до частин 1, 2 ст. 10-1 Закону № 2011-XII встановлено, що військовослужбовцям, крім військовослужбовців строкової військової служби, надаються щорічні основні відпустки із збереженням грошового, матеріального забезпечення та наданням грошової допомоги на оздоровлення у розмірі місячного грошового забезпечення. Тривалість щорічної основної відпустки для військовослужбовців, які мають вислугу в календарному обчисленні до 10 років, становить 30 календарних днів; від 10 до 15 років - 35 календарних днів; від 15 до 20 років - 40 календарних днів; понад 20 календарних років - 45 календарних днів, без урахування часу, необхідного для проїзду в межах України до місця проведення відпустки та назад, але не більше двох діб в один кінець. Святкові та неробочі дні при визначенні тривалості щорічних основних відпусток не враховуються.
Водночас, як встановлено судом, та підтверджується матеріалами справи, позивачу виплачено грошову компенсацію за невикористану відпустку за 2022 рік – 20 днів, 2023 рік - 20 днів у сумі 31850,80 грн (а.с. 10). 
Таким чином, оскільки згідно чинного законодавства військовослужбовці мають право на щорічну основну відпустку тривалістю 30 календарних днів за кожний рік, а відповідачем виплачено компенсацію за 20 днів відпустки за кожний рік, а тому позивач має право на грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку за 2022 рік та за 2023 рік в кількості по 10 календарних днів за кожний рік.
З урахуванням наведеного апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо не нарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні щорічної та додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Таким чином, апеляційна скарга Військової частини НОМЕР_1 не спростовує правильність доводів, яким мотивовано судове рішення, зводиться по суті до переоцінки проаналізованих судом доказів та не дає підстав вважати висновки суду першої інстанції помилковими.
З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального права, тому відповідно до ст. 316 КАС України, апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, рішення суду без змін. 
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати розподілу не підлягають.
Керуючись ст. ст. 311, 316, 321, 322, 325, 328, КАС України, суд –
постановив:
апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 19 травня 2025 року у справі № 380/16727/24 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	О. М. Гінда 	
судді	 	З. М. Матковська 	
 	 	Т. В. Онишкевич