ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

05 червня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/905/26 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі: головуючої - судді Маєцької Н.Д., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ: 
ОСОБА_1 звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якому просить: 1) Визнати протиправним рішення військової частини НОМЕР_1 про непогодження рапорту від 14.11.2024 р. про звільнення з військової служби, викладене в листі від 23.01.2026 р. № 1772/1442; 2) Зобов`язати військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт від 14.11.2024 р. про звільнення з військової служби та погодити його, звільнивши з військової служби на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31.03.2025 р. у справі №260/8273/24, зобов`язано військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт позивача від 14 листопада 2024 року про звільнення з військової служби та прийняти рішення за результатами розгляду такого з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні. На виконання вказаного судового рішення військова частина НОМЕР_1 розглянула рапорт позивача від 14.11.2024 р. про звільнення з військової служби, за результатом розгляду якого рапорт не був погоджений. Листом від 23.01.2026 р. №1772/1442 військова частина НОМЕР_1 повідомила позивача, що не заперечує наявність підстав для звільнення з військової служби через сімейні обставини. Однак, зважаючи на припинення позивачем військової служби, у зв`язку з самовільним залишенням місця служби та внесення відповідних відомостей до ЄРДР, а також подальшим виключенням зі списку особового складу військової частини НОМЕР_1 , відсутні правові підстави для реалізації права на звільнення з військової служби. Позивач зазначає, що виключення його зі списків особового складу через СЗЧ не зумовлює жодних правових наслідків щодо розгляду рапорту про звільнення з військової служби за сімейними обставинами, а внесення відомостей до ЄРДР не позбавляє права на оскарження та відновлення прав, особливо коли рапорт поданий до таких подій.
Відповідач надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити у задоволенні позову в зв`язку з тим, що після внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, позивачу була призупинена військова служба. З урахуванням викладеного, а також зважаючи на призупинення позивачу військової служби, у зв`язку із самовільним залишенням місця служби та внесенням відповідних відомостей до ЄРДР та подальшим виключенням зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , відсутні правові підстави для реалізації права на звільнення з військової служби за підпунктом "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону №2232-ХІІ.
Ухвалою суду від 19 травня 2026 року витребувано від Військової частини НОМЕР_1 належним чином завірені копії: наказу про призупинення ОСОБА_1 військової служби, наказу про виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 , витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо ОСОБА_1 , а також всі інші докази, на підставі яких позивачу було відмовлено у задоволенні рапорту про звільнення з військової служби. 
25 травня 2026 року відповідачем надано суду витребувані докази.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
Судом встановлено, що позивач проходив військову службу за мобілізацією у якості солдата резерву запасної роти військової частини у військовій частині НОМЕР_1 
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.05.2023 року №141, солдат ОСОБА_1 , солдат резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 , вважається таким, що 18 травня 2023 року самовільно залишив розташування навчального табору у АДРЕСА_1 .
Також, на підставі рапорту старшого лейтенанта від 18 травня 2023 року, ОСОБА_1 було призупинено виплату грошового забезпечення з 18 травня 2023 року, а також виключено з котлового забезпечення з вечері з 18 травня 2023 року.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.05.2023 року №1002 було призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення місця служби без поважних причини солдатом ОСОБА_1 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.05.2023 №2477 закріплено висновки, викладені в акті службового розслідування, а саме про відсутність на військовій службі без законних на те підстав солдата ОСОБА_1 
04.08.2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 , було надіслано на адресу Державного бюро розслідувань Територіального управління Державного бюро розслідувань розташованого у місті Хмельницькому лист, у якому останній повідомив про виявлення в діях солдата ОСОБА_1 ознак кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 407 Кримінального кодексу України, для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та проведення досудового розслідування.
14 листопада 2024 року солдат резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 подав рапорт командиру військової частини про звільнення з військової служби, з підстав підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», оскільки на його утриманні перебуває троє неповнолітніх дітей, і у зв`язку з чим, у нього виникла підстава для звільнення з військової служби. До рапорту було додано: свідоцтво про народження від 02.07.2024 року; свідоцтво про народження від 09.10.2018 року; свідоцтво про народження від 13.07.2021 року; свідоцтво про шлюб від 11.01.2018 року; посвідчення багатодітної сім`ї від 10.07.2024 року; довідку про зареєстрованих у житловому приміщенні\будинку осіб від 04.11.2024 року.
06.12.2024 року командир військової частини НОМЕР_1 надав позивачу відповідь на його звернення від 14.11.2024 року, повідомивши позивача, що для реалізації звільнення, позивачу необхідно повернутись до військової частини та подати рапорт за встановленим порядком, оскільки виключення зі списків військової частини військовослужбовців, які відсутні без поважної причини на військовій службі не здійснюється.
Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року у справі № 260/8273/24, яке набрало законної сили, визнано протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо розгляду рапорту ОСОБА_1 від 14 листопада 2024 року про звільнення з військової служби. Зобов`язано військову частину НОМЕР_1 розглянути рапорт ОСОБА_1 від 14 листопада 2024 року про звільнення з військової служби та прийняти рішення за результатами розгляду такого з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.
У вказаному рішенні суду, судом було встановлено, що відповідачем у порушення вимог Порядку організації роботи з рапортами військовослужбовців у системі Міністерства оборони України, затвердженого Наказом Міністерства оборони України від 06 серпня 2024 року №531, не розглянуто та не надано належну відповідь на рапорт ОСОБА_1 , від 14 листопада 2024 року про звільнення з військової служби, з підстав підпункту «г» пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», тобто має місце протиправна бездіяльність відповідача.
01.04.2025 року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про відкриття кримінального провадження № 62025240020002267, за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_1 та розпочато досудове розслідування, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 КК України, про що повідомлено військову частину та надано відповідний витяг з ЄРДР.
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2025 року № 95, солдату ОСОБА_1 звільненого від займаної посади, призупинено військову службу та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 01 квітня 2025 року. Направлено документи для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставою для прийняття даного наказу зазначено: наказ командира військової частини НОМЕР_1 Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 02 квітня 2025 року № 108-РС, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 01.04.2025 року № 62025240020002267. 
В подальшому, на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 31 березня 2025 року у справі № 260/8273/24, військова частина НОМЕР_1 листом від 23.01.2026 року повідомила позивача про розгляд рапорту від 14.11.2024 року про звільнення з військової служби, за результатами розгляду якого даний рапорт не був погоджений, з наступних підстав. Так, відповідач у відповіді на рапорт позивача зазначив, що не заперечує наявність у позивача права на звільнення з військової служби через сімейні обставини, однак не може реалізувати його, оскільки після внесення відповідних відомостей до ЄРДР на підставі заяви позивачу була призупинена військова служба. З урахуванням викладеного, а також зважаючи на припинення позивачу військової служби, у зв`язку із самовільним залишенням місця служби та внесенням відповідних відомостей до ЄРДР та подальшим виключенням зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , відсутні правові підстави для реалізації права на звільнення з військової служби. Також повідомлено позивача, що звільнення з військової служби можливе, коли кримінальне провадження щодо нього буде закрите та він повернеться до військової частини НОМЕР_1 для поновлення військової служби.
Вважаючи протиправним рішення військової частини НОМЕР_1 про непогодження рапорту від 14.11.2024 року про звільнення з військової служби, викладене в листі від 23.01.2026 року, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд враховує наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 1 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Пунктом 20 частини першої статті 106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
У зв`язку з військовою агресією рф проти України, Указом Президента України від 24.02.2022 №64/202 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 №2102-IX, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб.
На момент розгляду адміністративної справи строк дії воєнного стану в Україні продовжено.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби регламентовано Закон №2232-ХІІ.
Згідно з частинами першою-другою статті 1 Закону №2232-ХІІ захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Відповідно до частин першої-третьої статті 2 Закону №2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які проходять військову службу, є військовослужбовцями.
Пунктом 6 статті 2 Закону №2232-XII передбачені види військової служби, військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період.
Статтею 24 Закону № 2232-XII унормований початок, призупинення і закінчення проходження військової служби. Відповідно до частини третьої цієї статті закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Підстави та порядок звільнення з військової служби передбачені статтею 26 Закону №2232-XII, а у частині четвертій цієї статті наведені підстави звільнення з військової служби військовослужбовців, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, зокрема: під час дії особливого періоду (крім періоду дії воєнного стану) (пункт 1), під час воєнного стану (пункт 2).
Згідно з частиною сьомою статті 26 Закону №2232-XII звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10.12.2008 №1153/2008 (далі - Положення №1153/2008).
Відповідно до пункту 233 Положення №1153/2008 військовослужбовці, які бажають звільнитися з військової служби, подають по команді рапорти та документи, які підтверджують підстави звільнення. У рапортах зазначаються: підстави звільнення з військової служби; думка військовослужбовця щодо його бажання проходити службу у військовому резерві Збройних Сил України за відповідною військово-обліковою спеціальністю; районний (міський) територіальний центр комплектування та соціальної підтримки, до якого повинна бути надіслана особова справа військовослужбовця.
Пунктом 234 Положення №1153/2008 зазначено, що перед звільненням військовослужбовців уточнюються дані про проходження ними військової служби, документально підтверджуються періоди служби, що підлягають зарахуванню до вислуги в календарному та пільговому обчисленні, проводиться розрахунок вислуги років військової служби. Вислуга років військової служби військовослужбовців розраховується не пізніше ніж за два місяці до дати, на яку планується звільнення. Інформація про розраховану вислугу років військової служби доводиться військовослужбовцю під підпис перед оформленням документів для його звільнення з військової служби. У разі незгоди з розрахунком вислуги років військової служби військовослужбовець повинен письмово обґрунтувати свої заперечення на аркуші з розрахунком вислуги років і засвідчити їх своїм підписом. У разі відмови військовослужбовця підписати розрахунок вислуги років про це робиться відповідний запис на цьому ж аркуші та засвідчується підписами осіб, які були присутні під час бесіди.
Інструкція про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджена наказом Міністра оборони України 10.04.2009 №170 (далі - Інструкція №170) визначає механізм реалізації та порядок організації у Збройних Силах України виконання вимог Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України.
Пунктом 1.4 Інструкції №170 встановлено, що загальний строк військової служби військовослужбовця зараховується громадянам України до їх стажу роботи та встановлюється з урахуванням випадків, передбачених пунктами 143, 195, 209 Положення.
До загального строку військової служби не зараховується час відбування військовослужбовцем такого покарання, як арешт (крім випадків передбачених статтею 55 Кримінально-виконавчого кодексу України), відбування покарання в дисциплінарному батальйоні та строк самовільного залишення військової частини або місця служби, а також строк, під час якого військовослужбовець дезертирував із Збройних Сил України, Державної спеціальної служби транспорту або добровільно здався у полон, який визначається згідно з наказом посадової особи про вибуття військовослужбовця до місць відбування покарання у вигляді арешту чи тримання в дисциплінарному батальйоні і про його прибуття, а також про строк самовільного залишення ним військової частини чи місця служби. Витяги із цих наказів або витяги із Єдиного реєстру досудових розслідувань залучаються до особових справ військовослужбовців та є підставою для внесення відповідних записів до облікових документів військовослужбовців.
Відповідно статті 45 Розділу III Дисциплінарного статуту Збройних Сил України у разі невиконання (неналежного виконання) військовослужбовцем своїх службових обов`язків порушення військовослужбовцем військової дисципліни або громадського порядку командир повинен нагадати йому про обов`язки служби, а за необхідності - накласти дисциплінарне стягнення.
За вчинення адміністративних правопорушень військовослужбовці несуть дисциплінарну відповідальність за цим Статутом, за винятком випадків, передбачених Кодексом України про адміністративні правопорушення. За вчинення правопорушень, пов`язаних із корупцією, військовослужбовці несуть відповідальність згідно з Кодексом України про адміністративні правопорушення. У разі вчинення кримінального правопорушення військовослужбовець притягається до кримінальної відповідальності.
Командири, які у разі виявлення ознак кримінального правопорушення не повідомили про це орган досудового розслідування, несуть відповідальність згідно із законом.
Усі дисциплінарні стягнення, крім пониження у військовому званні, пониження в посаді, звільнення з військової служби за службовою невідповідністю, накладені на військовослужбовців і не зняті до дня звільнення їх у запас чи відставку, вважаються знятими з дня виключення військовослужбовця із списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо).
Згідно зі статтею 83 Розділу III Дисциплінарного статуту Збройних Сил України на військовослужбовця, який порушує військову дисципліну або громадський порядок, можуть бути накладені лише ті дисциплінарні стягнення, які визначені цим Статутом і відповідають військовому званню військовослужбовця та дисциплінарній владі командира, що вирішив накласти на винну особу дисциплінарне стягнення.
Статтею 84 Розділу III Дисциплінарного статут Збройних Сил України визначено, що прийняттю рішення командиром про накладення на підлеглого дисциплінарного стягнення може передувати службове розслідування. Воно проводиться з метою уточнення причин і умов, що сприяли вчиненню правопорушення, та ступеня вини.
Слід зазначити, що самовільне залишення військової частини це залишення військовослужбовцем місця служби без дозволу командира або неявка вчасно після відпустки/лікування/відрядження, що є порушенням військової присяги, за що передбачені покарання статтею 407 Кримінального кодексу України та статтею 172-11 Кодексу України про адміністративні правопорушення, що не виключає дисциплінарної відповідальності військовослужбовця, проведення службового розслідування та накладення на військовослужбовця дисциплінарного стягнення.
У разі підтвердження самовільного залишення військової частини позивачем, до загального строку військової служби не зарахується строк самовільного залишення військової частини, що впливає на грошові виплати позивачу, в тому числі при звільненні.
Судом встановлено, що відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.05.2023 року №141, солдат ОСОБА_1 , солдат резерву запасної роти військової частини НОМЕР_1 , вважається таким, що 18 травня 2023 року самовільно залишив розташування навчального табору у АДРЕСА_1 .
Також, на підставі рапорту старшого лейтенанта від 18 травня 2023 року, ОСОБА_1 було призупинено виплату грошового забезпечення з 18 травня 2023 року, а також виключено з котлового забезпечення з вечері з 18 травня 2023 року.
Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 18.05.2023 року №1002 було призначено службове розслідування за фактом самовільного залишення місця служби без поважних причини солдатом ОСОБА_1 .
Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 31.05.2023 №2477 закріплено висновки, викладені в акті службового розслідування, а саме про відсутність на військовій службі без законних на те підстав солдата ОСОБА_1 .
Відповідно до положень статті 24 Закону №2232-XII зокрема, військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.
Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби.
Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців. Військовослужбовці, військову службу яким призупинено, не входять до чисельності Збройних Сил України та інших військових формувань.
За весь час необґрунтованого призупинення військової служби таким військовослужбовцям виплачується недоотримане грошове та здійснюються недоотримане продовольче, речове та інші види забезпечення. Порядок призупинення та продовження військової служби визначається положеннями про проходження військової служби.
Пунктом 144-1 розділу IV «Призначення на посади та звільнення з посад» Положення №1153/2008 визначено, що для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини 2 статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини 4 статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.
Пунктом 144-2 Положення №1153/2008 регламентовано, що військовослужбовці, військову службу яким призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.
01.04.2025 року Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Хмельницькому внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань про відкриття кримінального провадження № 62025240020002267, за фактом самовільного залишення військової частини НОМЕР_1 військовослужбовцем ОСОБА_1 та розпочато досудове розслідування, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною п`ятою статті 407 КК України, про що повідомлено військову частину та надано відповідний витяг з ЄРДР.
Отже, як встановлено з матеріалів справи, підставою для відмови позивачу у звільненні з військової служби відповідачем зазначено те, що позивач обліковується як військовослужбовець, який самовільно залишив військову частину. Разом з тим, реалізація права на звільнення з військової служби можлива за умови належного виконання військовослужбовцем своїх обов`язків та перебування його у правовому статусі, який дозволяє вирішення кадрових питань у встановленому порядку.
Судом встановлено, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 03.04.2025 року № 95, солдату ОСОБА_1 звільненого від займаної посади, призупинено військову службу та виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення з 01 квітня 2025 року. Направлено документи для зарахування на військовий облік до ІНФОРМАЦІЯ_1 . Підставою для прийняття даного наказу зазначено: наказ командира військової частини НОМЕР_1 Десантно-штурмових військ Збройних Сил України (по особовому складу) від 02 квітня 2025 року № 108-РС, витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 01.04.2025 року № 62025240020002267.
Суд зазначає, що перебування військовослужбовця поза місцем служби без поважних причин та призупинення військової служби виключає можливість реалізації ним окремих прав, пов`язаних із проходженням військової служби, зокрема щодо звільнення у зв`язку із сімейними обставинами, до моменту врегулювання його правового статусу.
Військовослужбовець, який самовільно залишив військову частину, зобов`язаний повернутися у військову частину, і лише після цього реалізувати своє право на звільнення.
Решта доводів та заперечень сторін висновків суду по суті заявлених позовних вимог не спростовують.
Згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту.
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Підсумовуючи викладене, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України, оцінки поданих сторонами доказів, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, виходячи з наведених висновків в цілому, суд дійшов до висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для їх задоволення.
Керуючись ст. ст. 5, 9, 19, 77, 139, 243, 246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
ВИРІШИВ:
1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 ) до Військової частини НОМЕР_1 про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити певні дії – відмовити.

2. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Н.Д. Маєцька