Справа № 199/799/17
(2/199/121/26) 

РІШЕННЯ
Іменем України

04.05.2026 року Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпра 
У складі: головуючого судді Якименко Л.Г.
за участю секретаря Попружко Д.О.,
представника позивача (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , представника відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_3 , відповідача ОСОБА_4 та його представника ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу в режимі відеоконференції поза межами приміщення Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпра, за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації права власності, та зустрічним позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_7 , Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, про визнання недійсним удаваного правочину, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна, - 

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулась до суду із позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації права власності.
В обґрунтуванні позовних вимог посилалася на те, що ОСОБА_1 на праві власності належав автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 01.04.2015 року.
У березні 2016 року вказаний транспортний засіб було викрадено та переоформлено, у зв`язку із чим позивачка звернулася до Новомосковського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення. 29.03.2016 року на підставі заяви ОСОБА_1 були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016040350001168 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. У даному кримінальному провадженні позивачку було визнано потерпілою.
Під час досудового розслідування було з`ясовано, що 22.03.2016 року була укладена довіреність від імені ОСОБА_1 , якою вона надала право на повне розпорядження її автомобілем ОСОБА_6 . Вказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., реєстровий №603.
У рамках кримінального провадження була призначена почеркознавча експертиза. Відповідно до висновку експертів Дніпропетровського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру за №13/11-270 від 23.06.2016 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис» у довіреності від 22.03.2016 року, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кудренко В.М., реєстровий №603, - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Також, рукописний запис « ОСОБА_8 » у графі «Підпис» довіреності від 22.03.2016 року, - виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Крім того, позивачка категорично заперечує факт підписання вищевказаної довіреності та зазначає, що зміст оскаржуваної довіреності містить неправдиві дані.
16.04.2016 року начальником територіального сервісного центру №1246 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області С.А.Галіченком на запит слідчого Новомосковського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області надано відповідь про те, що автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , зареєстрований на ОСОБА_4 .
Позивачка зазначає, що на підставі довіреності від 22.03.2016 року, посвідченій приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кудренко В.М., реєстровий №603, ОСОБА_6 здійснив відчуження транспортного засобу «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , відповідно до договору купівлі-продажу від 23.03.2016 року, укладеного в ТСЦ №1244 у м.Дніпродзержинську.
Оскільки висновком почеркознавчої експертизи встановлено, що довіреність від 22.03.2016 року, на підставі якої укладений договір купівлі-продажу автомобіля від 23.03.2016 року, підписана не ОСОБА_1 , тому вищевказаний договір є незаконним.
Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд:
-визнати недійсною довіреність серії НАТ 230255, укладену 22.03.2016 року від імені ОСОБА_1 на ім?я ОСОБА_6 , що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко Вірою Миколаївною, стосовно розпорядження транспортним засобом «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , двигун НОМЕР_4 ;
-визнати недійсним та скасувати реєстрацію договору купівлі-продажу від 23.03.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_6 , від імені ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , двигун НОМЕР_4 .
Відповідач ОСОБА_6 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 ,  ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_7 , Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, про визнання недійсним удаваного правочину, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна.
В обґрунтуванні позовних вимог посилався на те, що у період із 06.10.2012 року по 01.04.2015 рік автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , був зареєстрований на ОСОБА_6 , що підтверджується довідкою регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 05.04.2017 року.
01.04.2015 року ОСОБА_6 здійснив перереєстрацію вказаного транспортного засобу на ім`я громадянки ОСОБА_1 у відповідній реєстраційній службі. При цьому, між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 особистих знайомств не було, а її паспортні дані стали відомі ОСОБА_6 від громадянина ОСОБА_7 , який координував її дії. Жодних грошових коштів від відповідачки (позивачки за первісним позовом) ОСОБА_6 не отримував, а отже правових підстав для виникнення у ОСОБА_1 права власності на зазначений автомобіль не існувало.
Причиною переоформлення права власності на автомобіль на ім`я ОСОБА_1 стало те, що ОСОБА_6 у квітні 2015 року позичив грошові кошти у громадянина ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , мешканця міста Новомосковськ. Із метою забезпечення повернення запозичених грошових коштів, ОСОБА_7 висунув вимогу до ОСОБА_6 тимчасово переоформити право власності на транспортний засіб на довірену особу, а саме — ОСОБА_1 ..
Вказані домовленості були оформлені у формі письмової розписки між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , у якій ОСОБА_6 засвідчив факт отримання грошових коштів у борг, а також тимчасове переоформлення автомобіля на ОСОБА_1 як форму забезпечення зобов`язань щодо повернення боргу. На час розгляду справи зазначена розписка у ОСОБА_6 відсутня.
01.04.2015 року під час процедури перереєстрації автомобіля, реєстраційні номери транспортного засобу не змінювалися. Акту приймання-передачі між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 укладено не було. Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу, комплект ключів, а також технічна документація на автомобіль залишилися у володінні та користуванні позивача (відповідача за первісним позовом) ОСОБА_6 , який продовжував користуватися автомобілем до моменту його затримання у кінці квітня 2016 року.
Крім того, протягом зазначеного періоду ОСОБА_6 здійснював страхування цивільно-правової відповідальності на автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . Позивач (відповідач за первісним позовом) ОСОБА_6 зазначає, що сукупність наведених обставин підтверджує той факт, що ОСОБА_1 фактично не володіла транспортним засобом, не отримувала ключів чи документів, не керувала автомобілем та не користувалася ним у будь-який спосіб.
Нове свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім`я ОСОБА_1 було надано ОСОБА_6 громадянину ОСОБА_7 у вигляді фотографії, надісланої через мобільний телефон. Така дія розцінювалась як доказ забезпечення виконання боргових зобов`язань, при цьому фактичне володіння транспортним засобом, включно з користуванням автомобілем і документами на нього, залишалось за ОСОБА_6 ..
У лютому 2016 року у місті Новомосковську у присутності свідка — ОСОБА_9 , позивач (відповідач за первісним позовом) повернув ОСОБА_7 усю суму боргу разом із нарахованими відсотками. Вказана сума, за твердженням сторін, становила в еквіваленті 9000,00 доларів США, які ОСОБА_7 перераховував поблизу пункту обміну валют. Після отримання грошових коштів, ОСОБА_7 пообіцяв передати ОСОБА_6 нотаріальну довіреність від ОСОБА_1 , необхідну для формального переоформлення автомобіля на ОСОБА_6 
22.03.2016 року у місті Новомосковську ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 нотаріальну довіреність, видану від імені ОСОБА_1 , серії НАТ №230255 від 22.03.2016 року, посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М., у присутності свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які супроводжували ОСОБА_6 , оскільки він перебував у післяопераційному стані й пересувався на милицях. Вказана довіреність була оформлена на типовому нотаріальному бланку, містила усі необхідні реквізити, у зв`язку із чим не викликала у позивача (відповідача за первісним позовом) ОСОБА_6 сумнівів.
На підставі зазначеної довіреності, 23.03.2016 року ОСОБА_6 звернувся до ВРЕВ міста Дніпродзержинська, де здійснив переоформлення автомобіля на свого батька — ОСОБА_4 . Зазначене було обумовлено тим, що за довіреністю ОСОБА_6 виступав як повірений та не мав юридичної можливості переоформити майно безпосередньо на себе.
Таким чином, станом на теперішній час ОСОБА_4 є зареєстрованим власником спірного транспортного засобу «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , та набувачем, який діяв добросовісно. Нотаріальна довіреність була перевірена на дійсність, надана після повного повернення боргу ОСОБА_7 , та не викликала у сторін сумнівів щодо її юридичної сили.
Після переоформлення транспортного засобу на ім`я ОСОБА_4 , через декілька днів ОСОБА_6 надійшов телефонний дзвінок від ОСОБА_7 , під час якого останній висловив необґрунтовану вимогу про додаткову грошову виплату, однак жодних підстав для такої вимоги не існувало.
31.04.2016 року транспортний засіб «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , який перебував під фактичним керуванням ОСОБА_6 , був затриманий працівниками поліції та доставлений до Новомосковського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області.
У подальшому, позивачу (відповідачу за первісним позовом) ОСОБА_6 стало відомо про те, що ОСОБА_1 подала заяву до Новомосковського ВП про, нібито, незаконне переоформлення вказаного автомобіля. На підставі цієї заяви було відкрито кримінальне провадження, однак станом на момент розгляду справи жодній особі у межах вказаного провадження не було повідомлено про підозру. Відповідачка (позивачка за первісним позовом) ОСОБА_1 ніколи фактично не володіла транспортним засобом, не користувалась ним та не отримувала від ОСОБА_6 ключів чи іншого підтвердження фактичного володіння.
Позивач (відповідач за первісним позовом) ОСОБА_6 зазначає, що 22.05.2016 року у місті Новомосковську ОСОБА_7 вчинив протиправні дії щодо нього, які полягали у застосуванні фізичної сили, нанесенні тілесних ушкоджень, тимчасовому обмеженні свободи пересування, а також у висловленні вимог передати йому ключі від автомобіля для його подальшого вилучення з відділу поліції, або ж сплатити 10000,00 доларів США. У зв`язку із викладеним, ОСОБА_6 звернувся із заявою до поліції. За наведеними обставинами розпочато досудове розслідування. Разом із тим, повідомлення про підозру ОСОБА_7 станом на час розгляду цивільної справи, не вручено. 
У довідці-рахунку ААЕ №103645, виданій 01.04.2015 року ФОП Волошина зазначено, що ОСОБА_1 продано та видано автомобіль «Toyota Prado», вартістю 362500,00 гривень. Однак, у графі «транспортний засіб одержав» міститься підпис невстановленої особи. Заява №60683969 від 01.04.2015 року щодо проведення перереєстрації автомобіля, у частині «зміст заяви перевірив ОСОБА_1 » також містить підпис, що не належить ОСОБА_1 .. У документах, наданих реєстраційним центром, відсутня заява громадянина ОСОБА_6 щодо відчуження автомобіля на користь відповідачки (позивачки за первісним позовом), а довідка-рахунок не містить підпису ОСОБА_6 .. Фактично, усі документи, оформлені 01.04.2015 року (довідка-рахунок, заява), були оформлені без участі ОСОБА_1 , що підтверджується відсутністю її справжнього підпису на відповідних документах. Враховуючи викладене, фактична передача автомобіля та його прийняття ОСОБА_1 за укладеною угодою не відбулося. 
Водночас, між відповідачкою (позивачкою за первісним позовом) та позивачем (відповідачем за первісним позовом) не існувало реальних правовідносин, оскільки вони не були знайомі. Передача спірного автомобіля мала формальний характер, а ОСОБА_1 не приймала у дар зазначене майно. Здійснення переоформлення автомобіля супроводжувалося хибним волевиявленням ОСОБА_6 щодо природи правочину та його наслідків. Зокрема, ОСОБА_6 , переоформлюючи транспортний засіб на ОСОБА_1 , діяв під впливом помилкового уявлення, що таким чином тимчасово забезпечує виконання іншого зобов`язання перед громадянином ОСОБА_7 , шляхом передачі майна у заставу, а не укладає договір дарування (купівлі-продажу).
Крім того, реалізуючи помилкове сприйняття наслідків оформленої угоди, ОСОБА_6 здійснював дії щодо виконання всіх своїх зобов`язань за договором позики перед ОСОБА_7 , які були повністю виконані у лютому 2016 року. Відповідно до вимог законодавства, після належного виконання договору позики забезпечувальне зобов`язання (застава) має бути припинене. Однак, ОСОБА_7 видав ОСОБА_6 нотаріально посвідчену довіреність на переоформлення спірного автомобіля на будь-яку особу, підписання якої заперечується ОСОБА_1 ..
У даному випадку переоформлення автомобіля на громадянку ОСОБА_1 було здійснене за удаваним правочином, оскільки фактично правочин мав природу договору застави без переходу права власності на заставлене майно. При цьому, ОСОБА_1 не набула права застави, оскільки відповідні правовідносини між нею та ОСОБА_6 не були нотаріально посвідчені. Позивач (відповідач за первісним позовом) ОСОБА_6 виконав свої зобов`язання за основним договором та повернув грошові кошти. Крім того, довідка-рахунок на транспортний засіб не містить обов`язкових реквізитів, необхідних для договору застави, а саме: зміст забезпеченого зобов`язання, розмір забезпеченої вимоги, чітке визначення сторін договору (зокрема, ОСОБА_7 у відповідних документах взагалі не зазначений).
Таким чином, встановивши факт удаваності правочину, який полягав в укладенні ОСОБА_6 договору застави з ОСОБА_1 , можна дійти одночасного висновку про припинення вказаного правочину у зв`язку із виконанням основного зобов`язання перед ОСОБА_7 , а також про недійсність самого правочину, оскільки договір застави не був нотаріально посвідчений та не відповідав обов`язковим вимогам до його форми та змісту.
У зв`язку із викладеним, правове обґрунтування характеру правочину, зокрема визначення його як договору дарування (оскільки оплата за договором між ними не проводилася), є необхідним, оскільки формальне оформлення довідки-рахунку позивачем на ім`я ОСОБА_1 зовні відповідало ознакам саме договору дарування (безоплатного договору): довідка-рахунок не містила зустрічних зобов`язань ОСОБА_1 перед позивачем (відповідачем за первісним позовом). При цьому розпискою, яка б підтверджувала укладення договору позики із забезпеченням шляхом тимчасового переоформлення автомобіля, ОСОБА_6 не володіє, а відтак прямого письмового доказу на підтвердження укладення договору застави, не існує.
Посилаючись на вказані обставини, ОСОБА_6 просив суд:
-визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.04.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , який відображений у довідці-рахунку AAE №103645 від 01.04.2015 року ФОП ОСОБА_11 , як удаваний правочин договору застави без переходу права власності та права користування майном у забезпечення боргових зобов`язань перед громадянином ОСОБА_7 ;
-скасувати державну реєстрацію права власності на автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , за ОСОБА_1 ; 
-визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, автомобіля «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , укладеного 23.03.2016 року між ОСОБА_1 , в особі представника за довіреністю ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 ;
-скасувати державну реєстрацію права власності на автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , за ОСОБА_4 ; 
-витребувати y ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6  автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 .
Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна надала до суду письмові пояснення, в яких зазначила, що до неї звернулася ОСОБА_1 із проханням посвідчити довіреність на ім`я ОСОБА_6 щодо розпорядження транспортним засобом марки «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , який належить ОСОБА_1 .. Перед вчиненням нотаріальної дії особа ОСОБА_1 була встановлена за паспортом громадянина України, а також у ході спілкування перевірено її дієздатність. У нотаріуса не виникло сумнівів щодо добровільності волевиявлення ОСОБА_1 та її наміру вчинити відповідний правочин. У зв`язку із цим ОСОБА_12 посвідчила вказану довіреність.
У судовому засіданні позивачка (відповідачка за зустрічним позовом) ОСОБА_1 позовні вимоги первісного позову підтримала та просила їх задовольнити у повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Крім цього, ОСОБА_1 була допитана в якості свідка та надала пояснення, відповідно до яких зазначила, що навесні 2015 року за власні кошти придбала автомобіль «Toyota Prado». Купувати автомобіль приїхала разом із ОСОБА_7 .. Сума транспортного засобу склала 8000,00 доларів США, однак позивачкою (відповідачкою за зустрічним позовом) раніше вже було внесено завдаток у розмірі 1000,00 доларів США. ОСОБА_1 зазначила, що ОСОБА_6 особисто видав їй на руки технічний паспорт зазначеного транспортного засобу. Після отримання технічного паспорту, ОСОБА_1 передала гроші відповідачу (позивачу за зустрічним позовом), а він у свою чергу віддав розписку. Переговори стосовно купівлі автомобіля відбувалися між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 .. У подальшому, ОСОБА_7 було перевезено новопридбаний автомобіль до м. Новомосковська, де він стояв на майданчику для паркування. Однак, навесні 2016 року ОСОБА_1 виявила, що автомобіль «Toyota Prado» зник з майданчику, а пізніше ОСОБА_7 було з`ясовано, що спірний транспортний засіб вже переоформлено на іншу особу. На підставі викладеного ОСОБА_1 було здійснено звернення до поліції із заявою про викрадення автомобіля. Крім цього, позивачка (відповідачка за зустрічним позовом) не заперечувала той факт, що підпис на довіреності нею не здійснювався. 
Представник позивачки (відповідачки за зустрічним позовом) ОСОБА_1 - адвокат Павлов Є.Г. у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги первісного позову підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити у повному обсязі. 
Відповідач (позивач за зустрічним позовом) ОСОБА_6 позовні вимоги зустрічного позову підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, надавши пояснення, аналогічні викладеним у позові. 
Представник відповідача (позивача за зустрічним позовом) ОСОБА_6 – адвокат Муравська О.М. у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні вкладеним у позовній заяві, позовні вимоги зустрічного позову підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. У задоволенні первісного позову просив відмовити у повному обсязі. 
Третя особа (відповідач за зустрічним позовом) ОСОБА_4 у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог, викладених у зустрічному позові. Додатково зазначив, що у 2012 році він придбав автомобіль марки «Toyota Prado», вартістю 30000,00 доларів США. У квітні 2015 року власником вказаного транспортного засобу став його син — ОСОБА_6 .. Відповідач (позивач за зустрічним позовом) позичив грошові кошти у ОСОБА_7 , у зв`язку із чим було здійснено тимчасове переоформлення автомобіля на ім`я ОСОБА_1 як форму забезпечення виконання зобов`язань щодо повернення боргу, без переходу права власності. ОСОБА_4 зазначив, що ОСОБА_1 не була присутня під час здійснення переоформлення транспортного засобу у сервісному центрі МРЕО та не підписувала жодних документів. Крім того, вона не мала можливості користуватися автомобілем через відсутність у неї ключів від нього. У результаті тиску, погроз та спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , із боку ОСОБА_7 та ОСОБА_1 , останні все ж таки отримали ключі від транспортного засобу. Водночас, у лютому 2016 року ОСОБА_6 у присутності свідків повернув ОСОБА_7 повну суму боргу у розмірі 9000,00 доларів США. Переоформлення автомобіля на ОСОБА_1 розглядалося виключно як застава, яка втратила свою чинність після повернення боргових коштів. У зв`язку із цим, ОСОБА_4 просив суд відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі. 
Представник третьої особи (відповідача за зустрічним позовом) ОСОБА_4 – адвокат Павленко О.Г. у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог зустрічного позову. У задоволенні первісного позову просила відмовити у повному обсязі.
Представник третьої особи Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях надав заяву про розгляд справи у його відсутності.
Третя особа за зустрічним позовом ОСОБА_7 був допитаний у судовому засіданні свідком та надав пояснення, відповідно до яких зазначив, що був знайомий із ОСОБА_6 ще до придбання автомобіля, оскільки останній пропонував йому співпрацю. На той момент ОСОБА_7 перебував у цивільному шлюбі з ОСОБА_1 та мав намір придбати для неї транспортний засіб. Він звернувся до особи, яка займалася купівлею-продажем автомобілів у м. Новомосковську, і згодом дізнався про фінансові труднощі у ОСОБА_6 , який терміново продавав автомобіль марки «Toyota Prado». ОСОБА_7 оглянув вказаний транспортний засіб і зателефонував ОСОБА_1 , яка надала завдаток у розмірі 1000,00 доларів США. Загальна домовлена вартість автомобіля становила 9000,00 доларів США. Свідок також повідомив, що разом із ОСОБА_1 прибув до територіального сервісного центру МРЕО у м. Дніпрі, розташованого на вул. Сонячна Набережна (Маршала Малиновського). Йому було відомо, що ОСОБА_6 мав заборгованість перед ОСОБА_13 , із яким позивач (відповідач за первісним позовом) разом зайшов до приміщення сервісного центру. Після виходу з будівлі, ОСОБА_6 показав довідку-рахунок і звернувся з проханням здійснити розрахунок, однак свідок наполіг на переоформленні транспортного засобу «Toyota Prado». Через бажання ОСОБА_6 залишити собі державний номерний знак, завершити процедуру переоформлення в той же день не вдалося. Так, цього ж дня ОСОБА_1 отримала автомобіль у користування, при цьому довідка-рахунок залишилася у позивача (відповідача за первісним позовом). ОСОБА_6 у присутності свідків написав власноруч розписку про отримання коштів від ОСОБА_1 , яку потім повернув. Під час передачі грошових коштів були присутні ОСОБА_7 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , а також ще двоє осіб зі сторони ОСОБА_6 . Наступного дня із ОСОБА_6 не вдалося одразу зв`язатися, проте пізніше його знайшли через знайомих. Він вибачився та разом із ОСОБА_1 поїхав до МРЕО для завершення процедури переоформлення автомобіля. Тривалий час автомобілем користувалася ОСОБА_1 . Також свідок повідомив, що ОСОБА_6 приїжджав до м. Новомосковськ та, з дозволу ОСОБА_7 мав доступ до транспортних засобів на паркувальному майданчику з можливістю використовувати їх у комерційних цілях у зв`язку зі спільною діяльністю. У подальшому, автомобіль «Toyota Prado» зник з території паркувального майданчика, про що свідка повідомила охорона. Незадовго до цього ОСОБА_7 позичив ОСОБА_6 грошові кошти у сумі 1000,00 доларів США, які останній не повернув. У м. Києві, як зазначив свідок, ОСОБА_6 виписав підроблену довіреність від імені ОСОБА_1 (яка на той час нікуди не виїжджала) та переоформив автомобіль на свого батька — ОСОБА_4 .. Про цей факт переоформлення ОСОБА_7 дізнався лише через рік. Жодних коштів від ОСОБА_6 він не отримував. Після зникнення транспортного засобу неодноразово намагався зв`язатися з ОСОБА_6 , який спочатку ухилявся від розмови, а згодом змінив номер телефону. ОСОБА_1 звернулася до поліції після того, як стало відомо про незаконне переоформлення автомобіля.
У судовому засіданні буди допитані свідки. Так, свідок ОСОБА_9 , який є товаришем відповідача (позивача за зустрічним позовом), повідомив суду, що у лютому 2016 року він разом із ОСОБА_6 поїхав на зустріч із ОСОБА_7 , яка відбулася на автозаправній станції. Під час цієї зустрічі ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 грошові кошти у сумі 9000,00 доларів США, що були раніше ним запозичені. Окрім свідка, на зустрічі був присутній також кум ОСОБА_6 . Після передачі коштів усі присутні направилися до пункту обміну валют. Свідок зазначив, що пізніше того ж місяця разом із ОСОБА_6 забирав довіреність на транспортний засіб марки «Toyota Prado», який, за його словами, було надано в забезпечення боргового зобов`язання, яке відповідач (позивач за зустрічним позовом) на той момент вже повернув. ОСОБА_6 постійно користувався вказаним автомобілем. Свідок також підтвердив, що жодного письмового договору або іншого документа, який би фіксував факт повернення боргу між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , складено не було, оскільки угода відбулася в усній формі.
Свідок ОСОБА_18 , який є знайомим відповідача (позивача за зустрічним позовом), у судовому засіданні повідомив, що у середині лютого 2016 року до нього звернувся ОСОБА_6 із проханням поїхати разом із ним до м. Новомосковська для участі у зустрічі, під час якої планувалася передача грошових коштів. Свідок погодився, після чого разом із ОСОБА_6 та ОСОБА_9 вирушив до м. Новомосковська, де відбулася зустріч із ОСОБА_7 .. ОСОБА_18 пояснив, що ОСОБА_6 розповідав йому про отримання грошових коштів у борг від ОСОБА_7 під заставу автомобіля. Під час зазначеної зустрічі ОСОБА_6 передав ОСОБА_7 грошові кошти у валюті — гривні, після чого усі вирушили до пункту обміну валют. Після здійснення обміну ОСОБА_7 передав ОСОБА_6 довіреність на транспортний засіб без оформлення будь-яких розписок чи письмових документів.
Свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що у березні 2016 року прибув до територіального сервісного центру МРЕО, розташованого у м. Дніпро на вул. Сонячна Набережна (Маршала Малиновського), у зв`язку із придбанням автомобіля. Там він зустрів ОСОБА_7 та ОСОБА_1 .. Розповів, що бачив, як ОСОБА_1 передавала ОСОБА_6 грошові кошти. Також свідок зазначив, що ОСОБА_7 розповів йому про купівлю транспортного засобу за 7800 доларів США. Крім того, ОСОБА_17 стало відомо, що з приводу передачі коштів була складена відповідна розписка. Свідок додатково повідомив, що ОСОБА_7 займається купівлею та продажем як транспортних засобів, так і нерухомого майна. Під час продажу автомобіля були присутні чотири чоловіка та одна жінка. Водночас свідок наголосив, що сам не підписував жодних документів, зокрема й розписки.
Свідок ОСОБА_16 , пояснив суду, що він був свідком переоформлення автомобіля «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 у березні 2016 року у територіальному сервісному центрі МРЕО, розташованого у м. Дніпро на вул. Сонячна Набережна (Маршала Малиновського). Там він зустрів ОСОБА_7 , ОСОБА_19 та ОСОБА_1 .. Розповів, що бачив, як ОСОБА_1 передавала ОСОБА_6 грошові кошти, та одночасно відбулась передача технічного паспорту на автомобіль, та номерних знаків. Також свідок зазначив, що ОСОБА_7 розповів йому про купівлю транспортного засобу за 7000-10000 доларів США. Крім того, йому стало відомо, що з приводу передачі коштів була складена відповідна розписка. Свідок додатково повідомив, що ОСОБА_7 займається купівлею та продажем як транспортних засобів, так і нерухомого майна. Під час продажу автомобіля були присутні чотири чоловіка та одна жінка. Водночас свідок наголосив, що сам не підписував жодних документів, зокрема й розписки. Також зазначає, що чув як ОСОБА_19 у бесіді повідомив, що говорив, що ОСОБА_6 винен йому певну суму грошей, та він має продати автомобіль ОСОБА_7 ..
Інші учасники справи у судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином.
Вислухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає що первісний позов підлягає задоволенню, зустрічний позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що у період із 06.10.2012 року по 01.04.2015 рік автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , був зареєстрований на ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , та довідкою регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 05.04.2017 року (т.1, а.с.73, 101).
01.04.2015 року ОСОБА_6 переоформив вказаний автомобіль на ОСОБА_1 на підставі довідки-рахунку серії ААЕ №105645 від 01.04.2015 року (т.1, а.с.100). Таким чином, із 01.04.2015 року ОСОБА_1 на праві власності належав автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 01.04.2015 року (т.1, а.с.106).
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 22.03.2016 року була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_6 щодо розпорядження транспортним засобом марки «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 (т.1, а.с.9-10). Даний факт також підтверджується Повним витягом із Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреностей) №30950787 від 31.03.2016 року (т.1, а.с.11).
На підставі зазначеної довіреності, 23.03.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу №1328/1244/2016, відповідно до якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_4 автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (т.1, а.с.103-104).
Відповідно до листа Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області Територіального сервісного центру №1246 від 16.04.2016 року №31/4-1246/758, автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , двигун НОМЕР_4 , із 23.03.2016 року зареєстрований за ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , адреса: АДРЕСА_1 в ТСЦ НОМЕР_6 , який розташований за адресою:м. Кам`янське (Дніпродзержинськ), вул. Петровського, 203 (т.1, а.с.16). 
29.03.2016 року ОСОБА_1 звернулася до Новомосковського ВП ГУНП України в Дніпропетровській області із заявою про вчинення кримінального правопорушення, внаслідок чого 29.03.2016 року були внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016040350001168 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України (т.1, а.с.8). У даному кримінальному провадженні позивачку (відповідачку за зустрічним позовом) ОСОБА_1 було визнано потерпілою, що підтверджується постановою старшого слідчого Новомосковська ВП ГУНП України в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції Чайковського С.П. про залучення в якості потерпілого від 01.04.2016 року (т.1, а.с.14). 
Вказане кримінальне провадження було закрито за відсутністю складу кримінального правопорушення, що підтверджується постановою про закриття кримінального провадження старшого слідчого Новомосковського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції Чайковського С.П. від 19.11.2018 року (т.2, а.с.197-198).
Разом із цим, судом були витребувані матеріали кримінального провадження №12016040350001168 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, та при дослідженні яких судом встановлено, що органом досудового розслідування в рамках зазначеного кримінального провадження була проведена почеркознавча експертиза.
Так, згідно з висновком експерта №13/1.1-270 від 23.06.2016 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис» довіреності від 22.03.2016 – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний напис « ОСОБА_1 » у графі «Підпис» довіреності від 22.03.2016 – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. матеріалів кримінального провадження №12016040350001168 а.с.74-78).
Суд, перевіривши доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги та заперечення відповідача, надавши їм правову оцінку, вважає позовні вимоги щодо визнання вищезазначеного правочину недійсними такими, що є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Водночас вирішуючи питання про можливість задоволення такого позову, суд, з урахуванням конкретних обставин справи має визначитися із ефективністю обраного позивачем способу захисту - визначити наслідки визнання договору недійсним.
Із приводу посилань представника відповідача про неналежний спосіб захисту, заявлений позивачем та технічну неспроможність виконання тих вимог, що зазначені у позові суд зазначає наступне.
Частинами 1 і 2 статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.
Двостороння реституція є обов`язковим наслідком визнаного судом недійсним правочину та не може бути проігнорована сторонами. Тобто при недійсності правочину повернення отриманого сторонами за своєю правовою природою становить юридичний обов`язок, що виникає із закону та юридичного факту недійсності правочину
Проте згідно з частиною 5 статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.
Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності оспорюваного правочину, як і про визнання його недійсним, може бути заявлена однією зі сторін правочину або іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Така вимога може бути об`єднана з вимогою про визнання правочину недійсним, що в цілому сприяє швидкому та ефективному відновленню правового становища сторін, яке існувало до вчинення правочину, або заявлена як самостійна вимога у вигляді окремого позову. Якщо позов щодо застосування наслідків недійсності правочину не подано, суд не може застосувати наслідки недійсності оспорюваного правочину з власної ініціативи, оскільки згідно з абзацом 2 частини 5 статті 216 ЦК України зазначене право є у суду лише щодо нікчемних правочинів
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, суди повинні зважати й на його ефективність з погляду Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). У § 145 рішення від 15.11.1996 у справі «Чахал проти Сполученого Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, заява № 22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) зазначив, що стаття 13 Конвенції гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань.
У статті 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, в якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Зміст зобов`язань за статтею 13 Конвенції залежить, зокрема, від характеру скарг заявника. Однак засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ від 05.05.2005 у справі «Афанасьєв проти України» (заява № 38722/02)).
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Уточнюючи висновки Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, Верховний суд в постанові від 26.05.2023 зазначив наступне: «Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.»
Будь-яких перешкод з приводу застосування наслідків недійсності правочинів згідно ст. 216 ЦК України в даній справі судом не встановлено, даний спосіб захисту суд вважає ефективним у даній справі та таким, що підлягає застосуванню, таким чином дана позовна вимога також підлягає задоволенню. 
Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Звертаючись із цим позовом до суду, позивач стверджував, що його волевиявлення на відчуження спірного автомобіля не було, довіреності на продаж автомобіля вона не видавала, тому ця довіреність, видана на її підставі інша довіреність в порядку передоручення й вчинений на підставі неї договір та наступні договори купівлі-продажу є недійсними.
За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є правочином.
Водночас за змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна сторона зобов`язані повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування.
Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.
У ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України).
Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Згідно ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.
Довіреність є одностороннім правочином, що укладається у вигляді письмового документа, у якому визначаються повноваження представника. Укладення представником правочинів на підставі довіреності є свідченням існування між ним та особою, яку представляють, домовленості на вчинення юридичних дій, тобто, договірних відносин.
Разом з тим, звертаючись до суду, позивач вказав на те, що довіреностей на представництво її інтересів не видавала, наміру відчужувати належний їй автомобіль не мала. Вказала, що не підписувала довіреність від 22.03.2016 року, більш того, це підтверджується висновком експерта №13/1.1-270 від 23.06.2016.
Суд не вбачає підстав для неприйняття вказаних тверджень до уваги, адже, в ході судового розгляду справи останні знайшли своє підтвердження.
При цьому суд вважає за можливе покласти в основу судового рішення дані висновку експерта від №13/1.1-270 від 23.06.2016, з огляду на наступне.
У постановах Верховного Суду від 10.07.2019 року у справі № 686/23256/16-ц та від 25.03.2021 року у справі № 752/21411/17 зроблено висновок про те, що отриманий відповідно до вимог закону висновок експерта у кримінальній справі, є письмовим доказом у цивільній справі, якому суд має надати оцінку та мотивувати, чи визнає доказ, чи відхиляє його.
Згідно з ч. 5 ст. 106 ЦПК України у висновку експерта повинно бути зазначено, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Отже, експерти повинні бути обізнані про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
Такий висновок, узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.12.2019 року у справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19).
У постанові Верховного Суду від 05.02.2020 року у справі № 461/3675/17 зазначено, що ст. 110 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст. 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні.
15.04.2021 року в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 759/15556/18 (провадження № 61-15236св20) зазначено, що у випадку незгоди з висновком експерта за результатами експертизи, проведеної у кримінальному провадженні, сторона не позбавлена можливості заявити клопотання про призначення експертизи, виклавши у клопотанні підстави незгоди з цим висновком та зазначивши вимоги до повторної експертизи.
Отже, можливість використання в якості доказів (одного з доказів) при розгляді іншої справи, виконаних у кримінальному провадженні висновків експертиз,підтверджено Верховним Судом при розгляді справ № 678/364/15-ц (постанова від 17.10.2019 року), № 461/3675/17 (постанова від 05.02.2020 року) та № 9901/740/18 (постанова від 10.03.2020 року), але з дотриманням певних особливостей, вказаних вище.
Таким чином, висновок експерта, підготовлений у рамках кримінального провадження особою, яка є атестованим судовим експертом, відповідає положенням цивільного процесуального закону, якщо експертиза проведена у кримінальному провадженні містила інформацію щодо предмета доказування у цивільному провадженні, навіть незважаючи на те, що на момент розгляду справи вирок у кримінальній справі не ухвалений, використовувати можна.
Так, згідно з висновком експерта №13/1.1-270 від 23.06.2016 року встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис» довіреності від 22.03.2016 – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний напис « ОСОБА_1 » у графі «Підпис» довіреності від 22.03.2016 – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. матеріалів кримінального провадження №12016040350001168 а.с.74-78).
У ході розгляду справи стороною відповідача клопотань про призначення експертизи з викладенням підстав незгоди з висновком №13/1.1-270 від 23.06.2016 року та зазначенням вимог до повторної експертизи, заявлено не було, так само як і будь-яких інших клопотань з процесуальних питань задля встановлення обставин, необхідних для обґрунтування відповідачем своєї позиції.
Отже, довіреність від 22.03.2016 року посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_6 щодо розпорядження транспортним засобом марки «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 є такою, що не відповідає волевиявленню позивача, адже не видавалась нею, зокрема не підписувалась, тому є недійсною.
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно ч.1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі.
Суд приймає до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 8 якої зазначено, що суд встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але підтверджено, що одна зі сторін його не підписувала, визнає цей договір недійсним за нормами ст. ст.203,215 Цивільного кодексу України (підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення).
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 не мала жодного відношення до самого правочину, жодним чином не бажала настання наслідків у вигляді переходу права власності на транспортний засіб до третіх осіб та не мала волі на його укладання, хоча була власником транспортного засобу, і не отримала вартості майна.
Таким чином, суд приходить до висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу №1328/1244/2016, відповідно до якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_4 автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , було порушено вимоги ч. ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України.
Довіреність від 22.03.2016 року посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_6 щодо розпорядження транспортним засобом марки «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 є такою, що не відповідає волевиявленню позивача, адже не видавались нею, як наслідок, договір купівлі-продажу №1328/1244/2016 транспортного засобу від 23.03.2016 року, вчинено за довіреністю, яка є недійсною, а тому форма договору на відчуження транспортного засобу не дотримана, тож цей договір також є недійсним.
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації права власності у повному обсязі, а саме: підлягає визнанню недійсною довіреність серії НАТ 230255, укладену 22.03.2016 року від імені ОСОБА_1 на ім?я ОСОБА_6 , що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко Вірою Миколаївною, стосовно розпорядження транспортним засобом «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , двигун НОМЕР_4 ; визнати недійсним та скасувати реєстрацію договору купівлі-продажу від 23.03.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_6 , від імені ОСОБА_1 продав ОСОБА_4 автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , двигун НОМЕР_4 .
Щодо позовних вимог зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_7 , Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, про визнання недійсним удаваного правочину, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна, суд зазначає наступне.
Судом встановлено, що у період із 06.10.2012 року по 01.04.2015 рік автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , був зареєстрований на ОСОБА_6 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_5 , та довідкою регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області від 05.04.2017 року (т.1, а.с.73, 101).
01.04.2015 року ОСОБА_6 переоформив вказаний автомобіль на ОСОБА_1 на підставі довідки-рахунку серії ААЕ №105645 від 01.04.2015 року (т.1, а.с.100). Тобто, із 01.04.2015 року ОСОБА_1 на праві власності став належати автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 від 01.04.2015 року (т.1, а.с.106).
Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко В.М. 22.03.2016 року була посвідчена довіреність від імені ОСОБА_1 на ім`я ОСОБА_6 щодо розпорядження транспортним засобом марки «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номер НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 (т.1, а.с.9-10). Даний факт також підтверджується Повним витягом з Єдиного реєстру довіреностей (перевірка дійсності довіреностей) №30950787 від 31.03.2016 року (т.1, а.с.11).
На підставі зазначеної довіреності, 23.03.2016 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу №1328/1244/2016, відповідно до якого ОСОБА_6 передав у власність ОСОБА_4 автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 (т.1, а.с.103-104).
У рамках кримінального провадження №12016040350001168 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України 23.06.2016 року була проведена почеркознавча експертиза №13/1.1-270, відповідно до висновку якої підпис від імені ОСОБА_1 у графі «Підпис» довіреності від 22.03.2016 – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою. Рукописний напис « ОСОБА_1 » у графі «Підпис» довіреності від 22.03.2016 – виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою (т. матеріалів кримінального провадження №12016040350001168 а.с.74-78).
Разом із цим в рамках розгляду зазначеної цивільної справи, ухвалою суду від 08.09.2020 року судом була призначена судово-почеркознавча експертиза.
Так, відповідно до висновку експерта №892/08/2022 від 11.08.2022 року за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи у зазначеній цивільній справі встановлено, що підпис від імені ОСОБА_1 , зображення якого міститься у графі «транспортний засіб одержав» у технічній копії Довідки-рахунку на ім`я ОСОБА_1 серії НОМЕР_7 від 01.04.2015 року, виконаний не ОСОБА_1 , а іншою особою з наслідуванням підпису ОСОБА_1 (т.4 а.с.51-63). 
Разом із цим, під час допиту ОСОБА_1 у якості свідка остання підтвердила, що взагалі не підписувала жодних документів, пов`язаних із перереєстрацією спірного транспортного засобу. Жодних доказів передачі спірного транспортного засобу ОСОБА_6 . ОСОБА_1 до суду не надано.
Будучи допитаним у якості свідка, ОСОБА_7 наголошував на тому, що ОСОБА_1 сама забрала автомобіль у ОСОБА_6 та приїхала на ньому до м. Новомосковська. ОСОБА_1 під час допиту в судовому засіданні повідомила про те, що за автомобілем до Сервісного центру розташованому на ж/м Тополя у місті Дніпро вони з ОСОБА_7 поїхали разом, а потім повернулися вже на двох автомобілях у до місто Новомосковськ. Позивачка була за кермом іншого автомобіля, а за кермом спірного автомобіля був саме ОСОБА_7 .. Також ОСОБА_1 взагалі не підтвердила факт перебування її у квітні 2015 року біля Сервісного центру по вулиці Маршала Малиновського у місті Дніпрі, на чому наполягав ОСОБА_7 у своїх показах.
Автомобіль є рухомою річчю, за загальним правилом, право власності на рухому річ виникає з моменту передання майна.
Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. 
За змістом пункту 8 наведеного Порядку (в редакції, чинній станом на 01 квітня 2015 року) державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документом, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою: довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери.
Таким чином, довідка-рахунок підтверджує обставини укладення договору купівлі-продажу автомобіля.
Відповідно до положень діючого на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, відчуження транспортного засобу могло бути проведено одним із таких способів: відчуження за цивільно-правовими договорами через нотаріуса; продаж через довідку-рахунок.
Так, згідно з ч. 2 ст. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх видів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів", одним із видів документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є довідка-рахунок, видана за формою згідно з додатком № 1 до цих Правил, видана суб`єктом підприємницької діяльності, який реалізує транспортний засіб.
Порядком здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200, яка діяла станом на 01.04.2015 року (далі - Порядок), визначено механізм провадження торговельної діяльності у сфері оптової та роздрібної торгівлі автомобілями, автобусами, мотоциклами всіх типів, марок і моделей, причепами, напівпричепами та мотоколясками, тракторами, самохідними шасі, самохідними сільськогосподарськими, дорожньо-будівельними і меліоративними машинами, сільськогосподарською технікою, іншими механізмами та транспортними засобами вітчизняного та іноземного виробництва (далі - транспортні засоби) та їх складовими частинами (двигуни, шасі, кузови, рами), що мають ідентифікаційні номери, а також тими транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, які перебували в користуванні і були зареєстровані в установленому законодавством порядку.
Відповідно до п. 12 Порядку суб`єкт господарювання для продажу транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, повинен мати довідки-рахунки.
Усі графи довідки-рахунка, акта приймання-передачі та біржової угоди заповнюються друкарським способом або від руки одним почерком, підписуються відповідальною особою суб`єкта господарювання та скріплюються круглою печаткою. У графу "вартість" вноситься вартість продажу транспортного засобу або складової частини, що має ідентифікаційний номер, у грошовій одиниці України (п. 14 Порядку).
Тобто, довідка-рахунок - це документ, який виконує функції договору купівлі-продажу автотранспортного засобу, згідно з якою власник автомобіля зобов`язується передати права на володіння транспортним засобом покупцеві, а той, у свою чергу, повинен сплатити власнику заздалегідь узгоджену суму і вступити в права власності.
Довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу.
Із огляду на положення зазначених нормативно-правових актів, суд дійшов висновку, що довідка-рахунок підтверджує реалізацію транспортного засобу, тобто перехід права власності на транспортний засіб від продавця до покупця та є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу.
Відповідно до п. 5 Порядку, особи, які порушують цей Порядок, несуть відповідальність згідно із законом.
За договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента (стаття 1011 ЦК України).
Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.
Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним
Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.
Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Відповідно до ч. 1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.
Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.
Згідно ч.1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.
Відповідно до ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність.
Суд приймає до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 8 якої зазначено, що суд встановивши, що спірний договір, який за формою і змістом відповідає вимогам закону, але підтверджено, що одна зі сторін його не підписувала, визнає цей договір недійсним за нормами ст. ст.203,215 Цивільного кодексу України (підписання договору особою, яка не має на це повноваження та відсутність волевиявлення).
Як вбачається з матеріалів справи, підпис у Довідці-рахунку серії ААЕ №105645 від 01.04.2015 року здійснено не позивачем за первісним позовом та відповідачем за зустрічним позовом – ОСОБА_1 .. При цьому, як зазначив у судовому засіданні відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічною позовною заявою - ОСОБА_6 , він жодним чином не бажав настання наслідків у вигляді переходу права власності на транспортний засіб до третіх осіб та не мав волі на його укладання, хоча був власником транспортного засобу. Наявність розрахунку за вартість автомобіля між ОСОБА_1 та ОСОБА_6 не підтверджується жодними доказами та матеріалами справи. У той час, у ході розгляду справи, суд дійшов висновку про існування грошових (боргових) взаємовідносин між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , та домовленість про переоформлення спірного автомобіля саме між даними особами.
Фактично автомобіль із володіння та керування ОСОБА_6 не вибував, розрахунок за вартість автомобіля між сторонами правочину не підтверджений будь-якими доказами, номерні знаки не мінялися, у повне володіння новому власнику автомобіль не передавався, тому слід дійти висновку, що переходу вказаного автомобіля у повну власність ОСОБА_1 не здійснювалося. До показань свідка ОСОБА_20 щодо придбання спірного автомобіля саме ОСОБА_1 суд ставиться критично, оскільки окрім даних пояснень будь-якими доказами ці обставини не підтверджуються. Крім цього, як позивач ОСОБА_1 , так і свідок ОСОБА_20 пояснили, що автомобілем продовжував користуватися ОСОБА_6 , забирав зі стоянки у м.Новомосковську, мав ключі та технічний паспорт. У зв`язку з цим, усі вищевказані обставини спростовують волевиявлення сторін правочину: як продавця ОСОБА_6 , так і покупця ОСОБА_1 , щодо настання наслідків цього правочину, зміну фактичного власника автомобіля та передачу його новому власнику ОСОБА_1 .. Таким чином, обґрунтування зустрічного позову ОСОБА_6 в частині наявності певних грошових домовленостей (позика та заборгованість, застава автомобіля) саме між ОСОБА_6 та ОСОБА_20 , на думку суду, є переконливими.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу транспортного засобу від 01.04.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , який відображений у довідці-рахунку AAE №103645 від 01.04.2015 року ФОП ОСОБА_11 є таким, що укладений з порушенням вимог ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України, не відповідає волевиявленню сторін, зокрема ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , адже останньою не підписувався, та, як наслідок, усі послідуючі правочини, вчинені від імені ОСОБА_1 , щодо автомобіля «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , є недійсними, зокрема і договір купівлі-продажу №1328/1244/2016 транспортного засобу укладеного 23.03.2016 року між ОСОБА_1 , в особі представника за довіреністю ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 .
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.
Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.
Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Суд приймає до уваги Постанову Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 10 якої зазначено, норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину.
У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.
Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.
У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», в п. 26 зазначено, що відповідно до положень ч. 1ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.
Згідно зі ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.
Отже, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України.
До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).
Основним речово-правовим способом захисту права власності є віндикаційний позов. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі №2-383/2010, провадження № 14-308цс18, зроблено висновок, що ст. 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що створює, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів ст. ст. 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника.
Велика Палата Верховного Суду у своїх постановах неодноразово зазначала, що перелік способів захисту, визначений у частині 2 статті 16 ЦК України, не є вичерпним. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (абзац 12 частини 2 вказаної статті). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Уточнюючи висновки Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2022 у справі № 908/976/19, від 01.03.2023 у справі № 522/22473/15-ц, Верховний суд в постанові від 26.05.2023 зазначив наступне: «Позовна вимога про визнання недійсним договору є належним способом захисту, який передбачено законом. Разом із тим позовна вимога про визнання виконаного/частково виконаного правочину недійсним може бути ефективним способом захисту цивільних прав лише в разі, якщо вона поєднується з позовною вимогою про застосування наслідків недійсності правочину, зокрема, про стягнення коштів на користь позивача, витребування майна з володіння відповідача. Окреме заявлення позовної вимоги про визнання виконаного/частково виконаного договору недійсним без вимоги про застосування наслідків його недійсності не є ефективним способом захисту, бо не призводить до поновлення майнових прав позивача.»
Будь-яких перешкод з приводу застосування наслідків недійсності правочинів згідно ст. 216 ЦК України в даній справі судом не встановлено, даний спосіб захисту суд вважає ефективним у даній справі та таким, що підлягає застосуванню, таким чином дана позовна вимога також підлягає задоволенню.
У судовому засіданні встановлений факт вибуття автомобіля марки «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , з володіння ОСОБА_6 не з його волі, а тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про витребування з чужого незаконного володіння від ОСОБА_4 транспортного марки «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 .
З огляду на викладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення зустрічної позовної заяви ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_7 , Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, про визнання недійсним удаваного правочину, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна та вважає: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.04.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , який відображений у довідці-рахунку AAE №103645 від 01.04.2015 року ФОП ОСОБА_11 , як удаваний правочин договору застави без переходу права власності та права користування майном в забезпечення боргових зобов`язань перед громадянином ОСОБА_7 ; визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, автомобілю «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , укладеного 23.03.2016 року між ОСОБА_1 , в особі представника за довіреністю ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 ; витребувати y ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6  автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 .
Щодо позовної вимоги ОСОБА_6 про скасування державної реєстрації права власності на автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , за ОСОБА_1 та скасування державної реєстрації права власності на автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , за ОСОБА_4 , суд зазначає наступне.
Відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду, якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту може бути позов про витребування нерухомого майна, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав.
Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем та зобов`язання Територіального сервісного центру поновити державну реєстрацію права власності на транспортний засіб не є необхідним для відновлення його права (постанова Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц).
Задоволення позову про витребування майна є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру прав. Такі висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 07 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц.
Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорювання. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам.
Подібні висновки сформульовані у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц.
Обрання відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічною позовною заявою – ОСОБА_6 неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові.
Подібний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18.
З огляду на вищевикладене, позовні вимоги в частині скасування державної реєстрації права власності на спірний автомобіль та зобов`язання поновити державну реєстрацію права власності на транспортний засіб є неналежним способом захисту порушеного права, тому такі вимоги задоволенню не підлягають.
Таким чином, позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , за ОСОБА_1 та ОСОБА_4 задоволенню не підлягають, оскільки задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також само по собі передбачає скасування попередньої реєстрації.
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідачів на користь позивача, за первісним позовом повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 800 грн. 00 коп., з кожного. Крім цього, із відповідачів на користь позивача, за зустрічною позовною заявою повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 1600 грн. 00 коп., з кожного.

Керуючись ст. ст. 12, 13, 19, 80, 81, 82, 89, 129, 131, 141, 223, 258, 259, 263-265 ЦПК України, ст. 60, 61, 63, 69-71  СК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 , ОСОБА_4 , треті особи приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, про визнання недійсними правочинів та скасування державної реєстрації права власності, - задовольнити.

Зустрічний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_7 , Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, про визнання недійсним удаваного правочину, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна, - задовольнити частково.

Визнати недійсною довіреність серії НАТ 230255, укладену 22.03.2016 року від імені ОСОБА_1 на ім?я ОСОБА_6 , що посвідчена приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кударенко Вірою Миколаївною, стосовно розпорядження транспортним засобом «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , двигун НОМЕР_4 .

Визнати недійсним та скасувати реєстрацію договору купівлі-продажу від 23.03.2016 року, відповідно до якого ОСОБА_6 , від імені ОСОБА_1 , продав ОСОБА_4 автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , двигун НОМЕР_4 .

Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 01.04.2015 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 , який відображений у довідці-рахунку AAE №103645 від 01.04.2015 року ФОП ОСОБА_11 ..

Визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, автомобілю «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , укладеного 23.03.2016 року між ОСОБА_1 , в особі представника за довіреністю ОСОБА_6 , та ОСОБА_4 ;

Витребувати y ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6  автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 .

Стягнути із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 800 (вісімсот) гривень 00 копійок.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 800 (вісімсот) гривень 00 копійок.

Стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 (однієї тисячі шістсот) гривень 00 копійок.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_6 , витрати по сплаті судового збору у розмірі 1600 (однієї тисячі шістсот) гривень 00 копійок.
В іншій частині зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , треті особи ОСОБА_7 , Регіональний сервісний центр МВС в Дніпропетровській області, про визнання недійсним удаваного правочину, скасування державної реєстрації права власності та витребування майна, - відмовити.

Заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Амур-Нижньодніпровським районним судом міста Дніпропетровська від 03.07.2017 року у справі № 199/799/17 у вигляді накладення арешту на автомобіль «Toyota Prado», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_3 , - скасувати.

Позивач (відповідач за зустрічними позовом): ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_8 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .

Відповідач (позивач за зустрічним позовом): ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_9 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Відповідач (за первісним та зустрічним позовом): ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_10 , мешкає за адресою: АДРЕСА_3 .

Третя особа (за первісним позовом): приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кударенко Віра Миколаївна, місцезнаходження: 01032, м.Київ, вул.Саксаганського, 101/1.

Третя особа (за первісним та зустрічним позовом): Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Дніпропетровській та Запорізькій областях, ЄДРПОУ 45291657, місцезнаходження: 49000, м.Дніпро, пр. Праці, 16.

Третя особа (за зустрічним позовом): ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП не відомий, останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_2 .

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.

Суддя          Л.Г. Якименко