Справа №519/2583/25 
Провадження № 2/519/210/26 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К РА Ї Н И 

29.04.2026 м. Південне
Південний міський суд Одеської області у складі:
головуючого судді Лемця С.П.,
за участі секретаря судового засідання Волкової Н.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін цивільну справу за позовом ТОВ «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,

ВСТАНОВИВ:
Позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 30.12.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про споживчий кредит № 4258226.
Відповідно до умов договору позики позичальнику надано кредит в розмірі 4000 грн, строк користування кредитом - 360 днів, відсоткова ставка – 2,50 % за один день користування кредитом.
Товариство належним чином виконало свої зобов`язання за договором позики надавши позичальнику кредитні кошти, в порядку передбаченому умовами договору позики.
23.09.2024 між ТОВ « Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу № 23/09/2024, відповідно до умов якого, право вимоги за договором № 4258226 про надання споживчого кредиту від 30.12.2023 перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції».
Таким чином, ТОВ «Українські фінансові операції» наділено правом грошової вимоги до відповідача.
Загальний розмір заборгованості нарахований первісним кредитором по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом, що підлягає стягненню з позичальника відповідно до розрахунку заборгованості, становить 28097,58 грн, з яких:
-заборгованість за кредитом (за тілом кредиту) – 3999,99 грн;
-заборгованість за відсотками – 24097,59 грн.
Станом на дату укладання факторингу № 23/09/2024 від 23.09.2024 строк дії договору № 4258226 від 30.12.2023 не закінчився, тому в межах строку дії договору укладеного між первісним кредитором та відповідачем, ТОВ «Українські фінансові операції» з дати факторингу 23.09.2024 донараховано відсотки за 91 календарний день в розмірі 9099,97725 грн.
Враховуючи вищезазначене позивач просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, а саме: заборгованість за тілом кредиту – 3999,99 грн; нарахованих відсотків первісним кредитором 24097,59 грн; відсотки нараховані ТОВ «Українські фінансові операції» в розмірі 9099,97725 грн, що разом становить 37197,56 грн.
Також позивач просить стягнути судові витрати, які були ними понесені у зв`язку зі зверненням із позовом до суду у вигляді судового збору в розмірі 2422,40 грн та витрати на правову допомогу у розмірі 10000 грн.
Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 01.12.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
12.01.2026 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить суд в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовити в повному обсязі. Стягнути з ТОВ «Українські фінансові операції» на користь Відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 8000,00 грн.
Сторона відповідача зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази верифікації банківської картки, на яку, начебто, здійснювалося перерахування коштів за договором і первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували переказ коштів ОСОБА_1 за договором про споживчий кредит № 4258226 від 30.12.2023. Також Відповідач вважає, що нарахована позивачем сума по відсоткам за кредитним договором в загальному розмірі 33197,57 грн не відповідає нормам Закону України «Про захист прав споживачів».
14.01.2026 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив у якій сторона позивача просить суд повністю задовольнити позовні вимоги.
Ухвалою Південного міського суду Одеської області від 29.01.2026 витребувано в АТ КБ «ПриватБанк» інформацію, що містить банківську таємницю, а саме:
- щодо підтвердження належності ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) платіжної картки № НОМЕР_2 ; 
- витребувано у АТ КБ «ПриватБанк» 01001, м. Київ, вул. Грушевського, 1Д інформацію щодо підтвердження або спростування факту зарахування (надходження) коштів на платіжну картку № НОМЕР_2 банком-емітентом якої є АТ КБ «ПриватБанк» за період з 30.12.2023 включно та протягом наступних п`яти календарних днів у сумі 4000 грн за ініціативою ТОВ «ЛІНЕУРА УКРАЇНА» (код ЄДРПОУ 42753492) через платіжного провайдера (платіжну систему) ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ». 
Представник позивача в судове засідання не з`явився, згідно позову просив здійснити розгляд цивільної справи без участі представника позивача.
Сторона відповідача в судове засідання не з`явилася, скориставшись правом на відзив.
Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши дійсні обставини справи, перевіривши їх доказами, суд доходить наступних висновків.
Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2023 між ТОВ «Лінеура Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір надання позики, в тому числі і на умовах споживчого кредиту № 4258226 (а.с.25).
Відповідно до умов паспорту споживчого кредиту позичальнику надано кредит в розмірі 4000 грн, строк користування кредитом - 360 днів, базовий період* – 30 днів; знижена % ставка – 2,50 % в день; стандартна % ставка – 2,50 % в день (а.с.45).
23.09.2024 між ТОВ «Лінеура Україна» та ТОВ «Українські фінансові операції» було укладено договір факторингу № 23/09/2024, відповідно до умов якого, право вимоги за договором № 4258226 про надання споживчого кредиту від 30.12.2023 перейшло до ТОВ «Українські фінансові операції» (а.с.83).
За інформацією в листі ТОВ «УНІВЕРСАЛЬНІ ПЛАТІЖНІ РІШЕННЯ», відповідно до договору № 4258226 від 30.12.2023 було успішно перераховано грошові кошти у сумі 4000 грн. на платіжну карту НОМЕР_2 . (а.с.108).
Відповідач здійснив часткову оплату в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №4258226 від 30.12.2023, шляхом здійснення платежів зазначених у розрахунку заборгованості за Кредитним договором (а.с.121).
Загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за користування кредитом, станом на 23.12.2024 становить 37197,56 грн, а саме: 
- 3999,99 грн сума заборгованості за основним боргом;
- 24097,59 грн сума нарахованих відсотків первісним кредитором;
- 9099,98 грн відсотки нараховані ТОВ «Українські фінансові операції» (а.с. 121,129).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до частин 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим до виконання сторонами.
Згідно з частиною 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання.
Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 ЦК України).
В силу положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника відсотки від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір відсотків, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін відсотки виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
За змістом ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір відсотків, тип відсоткової ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору.
Із прийняттям Закону України "Про електронну комерцію" № 675-VIII від 03 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Відповідно до частини 3 статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина 4 статті 11 Закону).
Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина 6 статті 11 вказаного Закону).
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі - частина 12 статті 11 Закону № 675-VIII.
Статтею 12 вказаного Закону визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
У постанові Верховного Суду від 14 липня 2020 року в справі № 367/4970/13-ц, зроблено висновок, що «заперечуючи розмір кредитної заборгованості, розрахований банком, боржник та його представник не надали суду докази, які б спростовували як факт надання кредиту в розмірі, визначеному кредитним договором, так і розмір боргу, що є процесуальним обов`язком боржника».
Враховуючи те, що відсотки за користування кредитними коштами нараховано в межах строку дії кредитного договору, сплата відсотків за користування кредитними коштами передбачена умовами договору про споживчий кредит № 4258226 від30.12.2023, а підписавши кредитний договір, ОСОБА_1 погодилася з такими умовами надання кредиту, однак, у зв`язку з неналежним виконанням умов договору виникла заборгованість, яка нею не сплачена, вказана заборгованість підтверджується наданим позивачем розрахунком заборгованості, який відповідачем спростовано не було, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог.
Разом з цим, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач, окрім основної суми заборгованості (тіла) кредиту, яка складає 3999,99 грн, також просить стягнути з відповідачки прострочену заборгованість за нарахованими процентами у розмірі 33197,56 грн.
Суд вважає, що така процентна ставка явно не відповідає принципам справедливості, добросовісності та розумності, які закріплені Законом України «Про захист прав споживачів».
Так, визначений ТОВ «Лінеура Україна» у кредитному договорі розмір процентів (2,50% за кожен день; реальна річна процентна ставка на дату укладення договору складає 99923,40 %) є непропорційно високим та призводить до дисбалансу договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника (споживача), відтак договір в цій частині є несправедливими і суперечить принципам розумності та добросовісності, оскільки встановлює вимогу щодо сплати непропорційно великої суми компенсації (понад 50 %) у разі невиконання/неналежного виконання позичальником зобов`язань за цим договором.
Аналогічний висновок міститься у Постановах Одеського апеляційного суду по справах № 499/506/25 від 10.02.2026,№ 498/1485/24 від 09.03.2026, № 522/5290/25-Е від 14.01.2026, № 521/17354/24 від 22.07.2025.
Таким чином, вимога про нарахування та сплату процентів, які у 8,3 рази перевищують саму суму позики і є явно завищеними з огляду на сам розмір позики, не відповідає передбаченим у частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права.
З огляду на приписи частини 4 статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем непропорційно великих відсотків за прострочення повернення кредиту.
Межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац 3 підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року №15-рп/2011у справі про захист прав споживачів кредитних послуг).
Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що встановлений сторонами договору розмір відсотків є несправедливим у розумінні статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», суперечить принципам розумності та добросовісності, має наслідком дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду позичальника як споживача послуг, тому підлягає зменшенню до розміру тіла кредиту.
Такий висновок цілком узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 679/1103/23 у спорі з цих же правовідносин. Касаційний суд виснував, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми відсотків спотворює їх дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов`язання проценти перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором.
З усього зазначеного слід зробити висновок, що кредитор передбачив такі положення в укладеному між сторонами договорі, які однозначно призвели до порушення прав споживача – відповідачки ОСОБА_1 і хоча, остання не заявила зустрічного позову про визнання таких положень договору недійсними, однак, суд вважає, що задоволення таких вимог призведе до отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором та порушення прав споживача.
Крім цього, положення кредитного договору повинні бути сформульовані таким чином, щоб вони були зрозумілі усім споживачам, оскільки, якщо такі положення будуть незрозумілі пересічним громадянам без відповідної юридичної чи економічної освіти, то такі положення будуть спрямовані на введення споживача в оману. Схожі висновки викладені у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 03.08.2022 у справі №156/268/21.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 11.12.2024 у справі №753/25744/21 касаційний суд виснував, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Враховуючи вищевикладене, з 33197,56 грн простроченої заборгованості за нарахованими процентами, заявленої позивачем, стягненню підлягає лише 3999,99 грн, тобто 100% від простроченої заборгованості за кредитом, яку позивачем визначено у розмірі 3999,99 грн.
При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача, щодо відсутності належних перерахунку кредитних коштів за договором і первинних бухгалтерських документів, які б підтверджували переказ коштів ОСОБА_1 за договором 4258226 про надання споживчого кредиту від 30.12.2023, оскільки вказане спростовується матеріалами справи, зокрема, листом АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 16.02.2026 на виконання ухвали суду про витребування доказів. 
При цьому, Клієнт самостійно вносить до інформаційно-телекомунікаційної системи
Кредитора номер своєї банківської картки, на яку бажає отримати кредит; відповідно до Правил надання споживчих кредитів Клієнт повинен володіти відкритим на власне ім`я банківським рахунком в українському банку, грошовими коштами на якому має змогу розпоряджатися; діяти від власного імені, за власним інтересом, не отримувати Кредит в якості представника, агента третьої особи і не діяти на користь третьої особи (вигодонабувача або бенефіціара).
Таким чином, з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» підлягає стягненню заборгованість в розмірі 7999,98 грн, яка складається з простроченої заборгованості за кредитом – 3999,99 грн, та простроченої заборгованості за нарахованими процентами – 3999,99 грн.
Відповідно до ч. 10 ст. 265 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування.
Згідно ч. 11 ст. 265 ЦПК України остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 червня 2024 року у справі № 910/14524/22 вказала, що "згадані норми процесуального права дають суду певний розсуд у вирішенні питання щодо задоволення або ж відмови в задоволенні відповідного клопотання позивача про продовження нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення, оскільки визначають не обов`язок суду зазначити в рішенні про таке нарахування, а можливість. 
За обставин даної справи, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог щодо здійснення нарахування в порядку частин 10, 11 ст. 265 ЦПК України.
Згідно приписів п. 2 ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Суд констатує, що в матеріалах справи наявні докази понесених ТОВ «Українські фінансові операції» витрат на правову допомогу, вартість яких склала 10000,00 грн.
Разом з цим, враховуючи заперечення сторони позивача, часткову обґрунтованість позову, оцінивши подані представником позивача докази на підтвердження понесених витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, враховуючи те, що справа є малозначною та розглянута у спрощеному позовному провадженні, розмір витрат складає 26,88 відсотків ціни позову та є неспівмірним до предмету позову, обсяг матеріалів справи, суд дійшов висновку про відшкодування понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу частково в сумі 3500 гривень.
Також в матеріалах справи наявні докази понесених ОСОБА_1 витрат на правову допомогу, вартість яких склала 8000,00 грн.
Разом з цим, враховуючи заперечення сторони позивача, часткову обґрунтованість позову, оцінивши подані представником відповідача докази на підтвердження понесених витрат, виходячи з критеріїв реальності та розумності таких витрат, їх обґрунтованості та пропорційності до предмета спору, враховуючи те, що справа є малозначною та розглянута у спрощеному позовному провадженні, розмір витрат складає 21,50 відсотків ціни позову та є неспівмірним до предмету позову, обсяг матеріалів справи, суд дійшов висновку про відшкодування понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу частково в сумі 3500 гривень.
Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі задоволення позову на відповідача. 
Як вбачається з матеріалів справи, позивачем були понесені судові витрати при зверненні до суду, що підтверджується платіжною інструкцією № 11804 від 06.11.2025 в розмірі 2422,40 грн, а тому пропорційно розміру задоволених позовних вимог на відповідача слід покласти судовий збір в розмірі 520,21 грн (21,50%).
Відповідно до ч. 10 ст. 141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов ТОВ «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом необхідно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у сумі 7999,98 грн та 520,21 грн витрат зі сплати судового збору.
Керуючись статтями 3, 12, 81, 141, 259, 265, 268 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:
Позов ТОВ «Українські фінансові операції» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції» заборгованість за договором надання позики№4258226 від 30.12.2023 в сумі 7999 (сім тисяч дев`ятсот дев`яносто дев`ять) грн 98 коп.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Українські фінансові операції»витрати зі сплати судового збору в розмірі 520 (п`ятсот двадцять) грн 21 коп.
В іншій частині позовних вимог відмовити.
Рішення може бути оскаржене учасниками справи в апеляційному порядку безпосередньо до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів, з урахуванням п.15.5 Перехідних положень ЦПК України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закритті апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач ТОВ «Українські фінансові операції», код ЄДРПОУ 40966896, місцезнаходження за адресою: 03045, м. Київ, вул. Набережно-Корчуватська, буд. 27, прим. 2.
Відповідач ОСОБА_1 , місце реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .

Суддя           Сергій ЛЕМЕЦЬ