Справа № 201/16825/25
Провадження № 2/201/1936/2026

РІШЕННЯ
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 лютого 2026 року ????????? Соборний районний суд
міста Дніпра 
у складі: головуючого судді Федоріщева С.С.,
за участю секретаря судового засідання Максимової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі цивільну справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним, та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору дійсним, розірвання шлюбу, стягнення аліментів, -

ВСТАНОВИВ:

 
Надходження позову, позиції сторін, рух справи
 
30 грудня 2025 року до Соборного районного суду м. Дніпра надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору «Про участь у вихованні та утриманні дітей» від 01 грудня 2024 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір укладений з порушенням вимог закону щодо форми та змісту, його підписання відбулося під впливом омани (ст.230 ЦК України), договір створює дисбаланс прав та обов`язків батьків, пункт про “підсудність” може створювати процесуальні ускладнення. 
Ухвалою суду від 12 січня 2026 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку з недотриманням вимог ст. 175, 177 ЦПК України (зокрема, питання сплати судового збору). У встановлений судом строк позивачка подала заяву про усунення недоліків та надала відповідні документи, у зв`язку з чим ухвалою суду від 20 січня 2026 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін.
У процесі розгляду справи відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 - подав зустрічну позовну заяву, в якій просив: визнати дійсним договір від 01.12.2024, розірвати шлюб між сторонами, залишити місцем проживання неповнолітніх дітей разом із батьком, стягнути з матері аліменти на утримання дітей. Зустрічний позов обґрунтовано тим, що сімейні відносини між сторонами фактично припинені, сторони проживають окремо, при цьому спільні діти сторін фактично проживають разом з батьком, навчаються/соціально адаптовані за місцем проживання батька; договір від 01.12.2024 був укладений добровільно та спрямований на врегулювання порядку участі матері у вихованні та утриманні дітей; мати фактично самоусунулася від щоденного виховання та належного матеріального забезпечення дітей; з урахуванням інтересів дітей необхідно розірвати шлюб, визначити місце проживання дітей разом із батьком та стягнути аліменти з матері.
Зустрічний позов судом прийнято до спільного розгляду як взаємопов`язаний із первісним позовом, оскільки виникає з одних і тих самих сімейних правовідносин, а його задоволення може виключати або істотно звужувати підстави первісного позову.
Будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, сторони у судове засідання не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Разом з тим, через канцелярію суду від сторін надійшли письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. При цьому, позивачка за первісним позовом не заперечувала проти розірвання шлюбу та підтвердила, що діти фактично проживають разом із батьком, який здійснює їх виховання та утримання, однак заперечувала проти стягнення з неї аліментів, посилаючись на відсутність роботи та доходу. 
 
Відповідач за первісним позовом підтримав свої позовні вимоги у повному обсязі, просив суд задовольнити їх, зазначивши, що примирення між сторонами є неможливим, сімейні відносини фактично припинені, діти тривалий час проживають разом із ним та перебувають на його повному утриманні, а відповідачка самоусунулася від виконання батьківських обов`язків. 
 
Таким чином, суд вважає за можливе ухвалити у справі рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК.

 
Фактичні обставини, встановлені судом. 
 
Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 зареєстровано шлюб, укладений 28.10.2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Летичівського районного управління юстиції Хмельницької області, актовий запис № 108.
Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копіями свідоцтв про народження.
01 грудня 2024 року сторони Договір про участь у вихованні та утриманні дітей, яким, зокрема, передбачено: що з 01.12.2024 року діти постійно проживають разом із Батьком за адресою: АДРЕСА_1 (п.п. 2.1–2.3 Договору); що Мати визнає факт проживання дітей з Батьком та погоджується, що кошти на утримання дітей сплачуються на користь Батька (п. 2.3 Договору); що Мати зобов`язується сплачувати на утримання дітей щомісячні кошти у твердій сумі 10 000 грн до 10 числа кожного місяця, починаючи з 01.12.2024 року (п.п. 4.1–4.2 Договору); що у разі прострочення передбачено відповідальність у вигляді пені відповідно до ст. 196 СК України (п. 6.1 Договору); що сторони визначили порядок врегулювання спорів та зазначили суд, за місцем проживання матері (п. 9 Договору).
Із матеріалів справи вбачається, що батько проживає в м. Одеса, а мати зареєстрована/проживає в АДРЕСА_2 .
На підтвердження фактичного проживання дітей разом із батьком та здійснення ним самостійного щоденного виховання і утримання до матеріалів справи долучено Акт (додаток до зустрічного позову) про фактичне проживання та самостійне щоденне виховання/утримання дітей батьком, складений у м. Одеса, із зазначенням, що діти проживають з батьком з 01.12.2024 року, а мати проживає окремо та не здійснює щоденного догляду за місцем проживання дітей.

Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування.
Відповідно до ст.ст. 76–81, 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 
Суд виходить із того, що у справах, пов`язаних із дітьми, визначальним є принцип найкращих інтересів дитини (ст. 3 Конвенції ООН про права дитини), а також забезпечення стабільності життєвого середовища дитини; у практиці ЄСПЛ наголошується на необхідності реального балансу інтересів та пріоритеті добробуту дитини, зокрема у справах Neulinger and Shuruk v. Switzerland, Strand Lobben and Others v. Norway, Mamchur v. Ukraine.
Щодо первісного позову про визнання договору недійсним, позивачка посилалася на ст. 203, 215 та 230 ЦК України.
 
Разом із тим, сам по собі факт незгоди сторони з умовами договору після його підписання не є автоматичною підставою для визнання правочину недійсним. 
Для застосування ст. 230 ЦК України (омана) необхідно встановити сукупність обставин: повідомлення неправдивих відомостей або умисне приховування істотних фактів, істотність таких обставин, а також причинний зв`язок між оманою та вчиненням правочину.
З матеріалів справи вбачається, що Договір від 01.12.2024 року містить чітко викладені умови щодо місця проживання дітей, порядку спілкування, матеріальної участі матері та інших положень, які є зрозумілими за змістом. Договір містить підтвердження сторін про добровільність укладення та розуміння правових наслідків.
Позивачка не надала суду належних та допустимих доказів того, що відповідач повідомив їй неправдиві відомості або умисно приховав істотні факти, які мали вирішальне значення для її волевиявлення, або що вона була позбавлена можливості ознайомитися з текстом договору чи усвідомити його зміст.
Також суд враховує, що навіть за наявності спору про форму певних сімейних домовленостей, сам факт підписання сторонами письмового документа і його використання як доказу реального стану правовідносин (домовленостей батьків) підлягає оцінці судом у сукупності з іншими доказами. Положення п. 9.2 Договору про підсудність саме по собі не може підміняти правила підсудності, встановлені законом, та не позбавляє сторону права звертатися до суду відповідно до норм ЦПК України; отже, цей пункт не є самостійною підставою недійсності договору.
За таких обставин суд доходить висновку, що первісний позов про визнання договору недійсним є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.
Щодо вимог та підстав зустрічного позову, суд виходить з того, що відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. 
 
Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. 
 
Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). 
 
В даному випадку, оскільки позивач за зустріним позовом наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим.
 
Так, відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.
 
Дружина та чоловік за змістом ст.55 СК України зобов`язані спільно піклуватись про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов`язаний утверджувати в сім`ї повагу до матері. Дружина зобов`язана утверджувати в сім`ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній.
 
Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного Кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу.
 
Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.
 
Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного кодексу України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.
 
Згідно ч. 3 ст. 115 Сімейного кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.
 
Відповідно до ч.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від за №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання щодо відкриття провадження у справі за заявою про розірвання шлюбу, суди мають враховувати, що воно проводиться органами РАЦС лише у випадках, передбачених статтями 106, 107 СК України. При цьому питання про розірвання шлюбу вирішується незалежно від наявності між подружжям майнового спору.
 
В даному випадку, із пояснень сторін та матеріалів справи вбачається, що подружні відносини фактично припинені, сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. За таких умов суд доходить висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу.
Стосовно залишення місця проживання дітей з батьком, суд виходить з того, що за ст.ст.160, 161 СК України місце проживання дитини визначається з урахуванням ставлення батьків до виконання обов`язків щодо дитини, сталості середовища проживання, віку, стану здоров`я та інших істотних обставин, виходячи з найкращих інтересів дитини.
 
В даному випадку судом встановлено, що діти з 01.12.2024 року фактично проживають з батьком у м. Одеса, що підтверджується Договором від 01.12.2024, Актом про фактичне проживання й самостійне щоденне виховання/утримання дітей батьком без участі матері дітей, який належним чином виконує свої батьківські обов`язки з утримання та виховання дітей, а також не спростовано належними доказами з боку матері, а навпаки підтверджується поясненнями сторін, викладеними у їх письмових заявах до суду.
Суд виходить з того, що без нагальної потреби суд не повинен змінювати звичне для дітей середовище, оскільки різка зміна місця проживання може негативно вплинути на психологічний стан дітей, навчання та соціальні зв`язки.
Надані позивачем докази (свідоцтво про народження дитини, письмовий договір від 01.12.2024 року, акт із підписами свідків про фактичне проживання та виховання дитини батьком), у сукупності з позиціями сторін, підтверджують, що: діти тривалий час фактично проживають з батьком; батько забезпечує щоденний догляд, самостійне виховання та утримання; мати проживає окремо та системної участі у повсякденному забезпеченні, вихованні та утриманні неповнолітніх дітей не бере. Фактично батько є особою, у якої перебувають на самостійному вихованні та утриманні двоє неповнолітніх дітей.
Під час розгляду справи, суд з`ясував, що у даному випадку, спір між сторонами з приводу місця проживання їх дітей після розірвання шлюбу відсутній, а тому суд на прохання матері або батька може вирішити питання про залишення проживання дітей разом з одним із батьків, одночасно з вимогою про розірвання шлюбу, що узгоджується з правовими позиціями Верховного Суду. 
Так, у Постанові від 15.01.2020 р. у справі № 200/952/18 (провадження № 61-14859св19), Верховний Суд зазначив, що за загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Найпростішим варіантом визначення питання місця проживання дитини є досягнення домовленостей між батьком та матір`ю про місце її проживання. 
Згідно правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 22 грудня 2021 року по справі № 339/143/20 (провадження № 61-6809св21), суд також врахував висновки у вищенаведеній постанові ВСУ та зазначив, що враховуючи те, що сторони не зверталися до суду із вимогами про визначення місця проживання дитини з одним із батьків, суд, враховуючи принципи змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, обґрунтовано в межах доводів та вимог позову про розірвання шлюбу та залишення дитини проживати одним із батьків, встановивши, що дитина до розірвання шлюбу після припинення фактичних шлюбних відносин батьків проживала разом з матір`ю, залишив проживати дитину з нею, чим лише констатував місце проживання дитини, не визначаючи його. 
Одночасно Верховний Суд наголосив на тому, що другий з батьків не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про визначення місця проживання сина разом з ним у разі наявності підстав вважати, що проживання дитини з батьком відповідатиме найкращим інтересам дитини.
За таких обставин суд доходить висновку, що місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ; ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; слід залишити разом із батьком, ОСОБА_2 .
Щодо вимоги про стягнення аліментів, суд бере до уваги той факт, що відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду у частці від доходу або у твердій грошовій сумі - за вибором того з батьків, з ким проживає дитина.
 
Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачається, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку.
Відповідно до вимог ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Обов`язок батьків щодо утримання своєї дитини, передбачений ч.2ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обов`язків. Такий обов`язок послідовно визначений в сімейному законодавстві.
Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток.
Відповідно до положень ч.1 ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини.
Відповідно до ч. 1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті.
Відповідно до ст.157 Сімейного Кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею.
Доводи відповідачки за зустріним позовом про відсутність роботи та доходу суд оцінює критично в частині її заперечень проти аліментів, оскільки обов`язок утримувати дитину є безумовним і не залежить лише від наявності або відсутності офіційного працевлаштування; при цьому платник аліментів має доводити обставини, що істотно впливають на можливість їх сплати, та вживати заходів для забезпечення дитини на рівні не нижче мінімально гарантованого законом. 
З урахуванням того, що діти фактично проживають з батьком, який здійснює їх щоденне утримання і виховання, а обов`язок утримання є рівним для обох батьків (ст. 141 СК України), суд доходить висновку про наявність підстав для стягнення з матері аліментів. 
При визначенні розміру аліментів суд враховує положення ст. 182 СК України, зокрема те, що мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, стан здоров`я та матеріальне становище дітей та батьків, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, рухомого та нерухомого майна, грошових коштів.

З огляду на заявлені вимоги зустрічного позову, суд вважає обґрунтованим визначити аліменти у частці від усіх видів доходу (заробітку) матері - 1/3, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину, починаючи з дня подання зустрічного позову і до досягнення дітьми повноліття.
Відповідно до ст. 191 СК України, ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню.
Щодо вимоги про “визнання договору дійсним”, то з урахуванням того, що первісний позов про недійсність договору задоволенню не підлягає, а також беручи до уваги, що письмовий договір від 01.12.2024 року відображає узгоджену позицію батьків щодо фактичного проживання дітей та порядку участі матері, суд дійшов висновку, що за результатами розгляду спору відсутні підстави для визнання такого договору недійсним або дійсним, та він підлягає оцінці як письмовий доказ домовленостей сторін.
 
З огляду на викладене, оцінивши докази у їх сукупності, суд доходить висновку, що первісний позов задоволенню не підлягає, а зустрічний позов має бути задоволено. 
На підставі викладеного, керуючись ст. 3, 9, 18 Конвенції ООН про права дитини; ст.ст. 110–112, 141, 150, 155, 157, 160, 161, 180–183, 191 СК України; ст.ст. 76–81, 89, 141, 259, 263– 265, 430 ЦПК України, суд, - 
 
УХВАЛИВ:

 
У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним Договору про участь у вихованні та утриманні дітей від 01 грудня 2024 року - відмовити.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Шлюб, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , зареєстрований 28.10.2007 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Летичівського районного управління юстиції Хмельницької області, актовий запис №108 - розірвати.
Після розірвання шлюбу місце проживання неповнолітніх дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , залишити разом з їх батьком - ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , який їх самостійно виховує та утримує без участі їх матері. 
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі 1/3 усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня подання зустрічного позову і до досягнення дітьми повноліття.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ) 1331 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.
У решті вимог зустрічного позову (про визнання договору дійсним) - відмовити.
Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць — допустити до негайного виконання.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. 
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду. 

Суддя           С.С. Федоріщев