Справа № 183/1310/22
№ 2/183/1425/26
ЗАОЧНЕ РІШЕННЯ
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 червня 2026 року Самарівський міськрайонний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Сороки О.В.,
секретаря судових засідань – Григорьєвої В.С.,

розглянувши, у відкритому судовому засіданні, в порядку загального позовного провадження, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – орган опіки та піклування Піщанської сільської ради про визначення місця проживання дитини, - 

за участю:
позивача ОСОБА_1 ,
представника позивача – адвоката Медведовської Л.М.,

в с т а н о в и в:
У квітні 2022 року до суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа - орган опіки та піклування Піщанської сільської ради про визначення місця проживання дитини.
В обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1 зазначив, що 01 грудня 2015 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище – ОСОБА_4 .
В даному шлюбі у них народився син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Після реєстрації шлюбу позивач з відповідачкою стали проживати в АДРЕСА_1 , власником якої була ОСОБА_2 після поділу майна з першим чоловіком.
Через деякий час після народження сина позивач став помічати незрозумілу поведінку дружини, вона стала обмежувати у спілкуванні дитину з іншими дітьми, забрала його з дитячого садку та обмежувала спілкування з позивачем. Дружина не дозволяла позивачу гуляти з сином, не дозволяла, щоб син знаходився за столом разом з ними, годувала його особисто з ложки закривши у кімнаті.
Дружина позивача декілька разів забирала сина і вибувала в невідомому напрямку, він розшукував її і сина. Коли вона поверталась додому, поведінка її не змінювалась. 
19 березня 2022 року ОСОБА_2 вибула разом з сином з квартири у невідомому напрямку разом з сином. Коли дружина позивача вибула з квартири, він побачив, що вона забрала багато своїх і сина особистих речей, забравши усі гроші родини – 4500 грн.
Пізніше позивачу стало відомо про існування заочного рішення суду від 22 січня 2021 року, яким шлюб з ОСОБА_2 було розірвано. Звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, ОСОБА_2 не зазначила наявність у них спільних дітей.
На даний час позивач дуже хвилюється за стан здоров`я, фізичний розвиток та взагалі долю свого сина ОСОБА_6 , місцезнаходження якого йому не відомо. Вважає, що якби було визначено місце проживання сина з ним, дружина б не мала можливості забрати дитину і вивезти в невідомому напрямку. 
Вказав, що дружина ніде не працює, а він має роботу, працює в ТОВ НВП з ІІ «УКРТРУБОІЗОЛ» в смт. Меліоративне Новомосковського району Дніпропетровської області на посаді слюсаря-ремонтника, що підтверджується довідкою № 115/22 від 01.03.2022 року, має сам остійний дохід і має постійне місця проживання, спиртними напоями не зловживає, позитивно характеризується за місцем роботи. 
Таким чином, зважаючи на вищенаведене, з метою якнайкращого забезпечення інтересів та прав дитини, останній звернувся до суду із зазначеним позовом.
Ухвалою суду від 21 вересня 2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі (а.с. 22).
Ухвалою суду від 20 березня 2023 року витребувано з Державної прикордонної служби відомості про перетин кордону ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с. 48).
Ухвалою суду від 21 лютого 2025 року витребувано докази по справі (а.с. 96).
Ухвалою суду від 23 липня 2025 року витребувано докази по справі (а.с. 119).
Ухвалою суду від 17 квітня 2026 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено розгляд справи (а.с. 130).
У судовому засіданні позивач та представник позивача – адвокат Медведовська Л.М. підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Позивач дуже хвилюється за стан здоров`я, фізичного розвитку та взагалі долю свого сина ОСОБА_6 , місцезнаходження якого йому не відомо. Так, позивач зазначив, що його колишня дружина, проживаючи ще в першому шлюбі, за власного недбальства втратила одну дитину, а зі старшою своєю дочкою вона взагалі не спілкувалася, залишила її першому чоловікові. Проживаючи разом з ним у шлюбі, він помічав дивну поведінку ОСОБА_2 по відношенню до їх спільного сина. На початку повномасштабного вторгнення рф на територію України, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 в невідомому напрямку виїхала з України за паспортом громадянки України і тільки зі свідоцтвом про народження сина. Вчинивши всі дії щодо розшуку свого сина, органи поліції відмовили у проведенні розшукових дій, посилаючись на те, що матір разом з дитиною виїхали до Польщі. Позивач вважає, що визначення місця проживання дитини разом з ним надасть йому змогу повернути дитину до України, і таким чином, він зможе приймати участь у його вихованні.
Представник третьої особи – орган опіки та піклування Піщанської сільської ради в судове засідання не з`явився, були повідомлені належним чином. У підготовчому судовому засіданні представник третьої особи зазначив, що не має змоги надати висновок у зв`язку відсутністю за місцем проживання відповідача та дитини, надала акт обстеження умов проживання (а.с. 60-61).
Відповідач відзив на позовну не подала, в судове засідання повторно не з`явилася, відповідач була повідомлена належним чином про розгляд справи, причина неявки суду не відома, а тому у відповідності до ст. 280 ЦПК України, суд з погодження позивача, провів заочний розгляд справи, за наявними у справі доказами.
Суд, вислухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступних висновків.
Судом встановлено, що 01 грудня 2015 року позивач зареєстрував шлюб з ОСОБА_3 . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище – ОСОБА_4 , що підтверджується відміткою у паспорті позивача про сімейний стан (а.с. 5).
В даному шлюбі у них народився син – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно свідоцтва про народження від 07.09.2016 року серії НОМЕР_1 (а.с. 7). 
Після реєстрації шлюбу позивач з відповідачкою стали проживати в АДРЕСА_1 , власником якої була ОСОБА_2 після поділу майна з першим чоловіком а потім частина подарована позивачу переписана на сина (а.с. 14-17).
Заочним рішенням Самарівського міськрайонного суду Дніпропетровської області суду від 22 січня 2021 року у справі № 183/3959/20 шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано (в рішенні дійсно вказано, що в позовній заяві дружина вказала, що від шлюбу сторони дітей не мають) (а.с. 8-9).
Позивач працює в ТОВ НВП з ІІ «УКРТРУБОІЗОЛ» в смт. Меліоративне Новомосковського району Дніпропетровської області на посаді слюсаря-ремонтника та має постійний дохід, що підтверджується довідкою № 115/22 від 01.03.2022 року (а.с. 10-11).
Актом обстеження умов проживання від 26.01.2024 року за адресою: АДРЕСА_2 , встановлено, що умови проживання задовільні, потребують покращення вікна після ракетного обстрілу. Стосунки в сім`ї складні, дружина позивача забрала дитину та виїхала з місця проживання (а.с. 82-83).
Згідно витребуваної судом інформації від Новомосковського РВ поліції в Дніпропетровській області в якій вказано, що ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_5 виїхали за кордон 20.03.2022 року через пункт пропуску «Краківець» в напрямку польської ділянки кордону, відсутні підстави для проведення розшукових дій, що підтверджується висновком проведених дій (а.с. 52, 56-57).
Згідно витребуваної судом інформації від державної прикордонної служби Украни ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_5 виїхали за кордон 20.03.2022 року через пункт пропуску «Краківець» (а.с. 120). 
Оцінивши надані учасниками справи докази, подані на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд приходить до висновку, що застосуванню у даному випадку підлягають норми сімейного законодавства щодо місця проживання дітей, та інших підзаконних нормативно-правових актів, які регулюють сімейні правовідносини, та положень міжнародного права щодо захисту прав дітей. 
Крім того, судом враховується положення ст. 2 ЦПК України про те, що суд зобов`язаний керуватися завданням справедливого розгляду і вирішення цивільних справ, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Відповідно до ст. 161 СК України, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровся та інші обставини, що мають істотне значення. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей.
Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини, як це встановлено ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства». Згідно зі статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини 1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.
Тобто наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонічний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя.
Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Відповідно до ст. 8 цієї Конвенції 1950 року кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання.
Так, рішенням від 11.07.2017 року (заява № 2091/13) у справі «М.С. проти України» ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції 1950 року, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07.12.2006 (заява № 31111/04) «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини.
Інший міжнародний документ, яким врегульовано порядок визначення місця проживання дітей, є Гаазька конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, яка не містить визначення поняття «звичайне місце проживання», а зазначено, що воно має встановлюватися на основі всіх обставин, які мають місце в кожній конкретній справі. Звичайне місце проживання може підтверджуватися таким: відвідуванням дошкільного навчального закладу - садка, школи, різноманітних гуртків; за результатами встановлення таких обставин: за дитиною здійснюється медичний догляд, у дитини є свої друзі, захоплення, дитина має сталі сімейні зв`язки та інші факти, які свідчать, що дитина вважає своє місце проживання постійним, комфортним і місцем проживання своєї родини, тощо.
Тобто звичайне місце проживання дитини варто розуміти як таке місце, існування якого доводить певний ступінь прив`язаності дитини до соціального та сімейного її оточення. З цією метою потрібно враховувати, зокрема, тривалість, регулярність, умови і причини перебування дитини і сім`ї в тій чи іншій державі, місце та умови відвідування освітніх закладів, знання мови, соціальні та сімейні відносини дитини у такій державі (постанови Верховного Суду від 01 листопада 2022 року у справі № 201/1577/21, провадження № 61-4217св22, від 31 січня 2024 року у справі № 336/5265/22, провадження № 61-12940св23). В той же час, як свідчить практика іноземних судів щодо застосування Гаазької конвенції про батьківську відповідальність 1996 року, при визначенні звичайного місця проживання мають також враховуватися наступні обставини. По-перше, якщо існує очевидне свідчення намірів розпочати нове життя в іншій країні, тоді попереднє місце звичайного проживання, як правило, втрачається та з`являється нове. По-друге, якщо переїзд відбувається на необмежений час або потенційно може не обмежуватися в часі, попереднє місце звичайного проживання після переїзду може також бути втрачено, а нове - знайдено достатньо швидко. Однак, якщо час переїзду обмежений, навіть якщо він триває достатньо великий проміжок часу, в ряді юрисдикцій ухвалювалося рішення про збереження місця звичайного проживання протягом цього часу. Оцінка інших ситуацій має тенденцію слідувати одному із зазначених підходів: «намірів батьків», заснованому на спільному намірі батьків відносно характеру переїзду; «інтересів дитини», де підкреслюється фактична реальність життя дитини (освіта, соціальна взаємодія, сімейні відносини тощо), змішаному. При визначенні того, який підхід має застосовуватися, береться до уваги вік дитини (пункт 13.85 PracticalHandbook onthe Operationof the1996 Hague ChildProtection Convention).
Сама по собі обставина проживання дитини за кордоном (незалежно від того, вивезена дитина за кордон до звернення до суду з позовом про визначення місця її проживання чи після) не впливає на вирішення судами України спору про визначення місця її проживання.
Проживання дитини за кордоном не є самостійною підставою для відмови у позові про визначення місця проживання такої дитини разом з одним із батьків в Україні, а факт повернення дитини в Україну не є передумовою для вирішення спору між батьками про визначення місця проживання такої дитини. Постанова Верховного Суду від 11 грудня 2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22).
Як встановлено в судовому засіданні малолітній ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_2 виїхали за кордон 20.03.2022 року через пункт пропуску «Краківець» в напрямку польської ділянки кордону на законних підставах з отриманням тимчасового захисту у зв`язку із повномасштабним вторгненням росії на територію України. 
До виїзду за кордон дитина постійно проживала з матір`ю, а до розлучення батьків з обома батьками. 
Аналіз поданих доказів свідчить про те, що дитина ніколи не розлучалась з матір`ю. При цьому, суду не надано належних та допустимих доказів про те, що дитина, перебуваючи у віці 9 років, втратила тісний емоційний контакт з матір`ю, як і не надано доказів, що матір для дитини створила небезпечні умови.
Відповідно до Принципу 6, затвердженого Декларацією прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1959, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості; малолітня дитина, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю.
Судом встановлено здатність та бажання батька належним чином виконувати батьківські обов`язки щодо сина. Також суд враховує безперечні батьківські права та законні інтереси позивача відносно малолітнього сина, його прагнення реалізації батьківських обов`язків з виховання дитини. 
Однак при цьому суд виходить з того, що відповідні права батька не мають превалювати над правами і законними інтересами дитини, та примусова зміна способу і укладу життя, місця проживання дитини та її розлучення з матір`ю може стати стресовою ситуацією та призвести до негативних наслідків.
Таким чином, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, враховуючи відсутність висновку органу опіки та піклування щодо вирішення спору, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , через його недоведеність.
Керуючись ст. 12, 13, 81, 89, 263-265, 280-282 ЦПК України, суд,-

у х в а л и в:
У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа – орган опіки та піклування Піщанської сільської ради про визначення місця проживання дитини – відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом 30 днів з дня його проголошення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення суду може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне найменування сторін:
Позивач: ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ;
Відповідач: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 .
Третя особа: орган опіки та піклування Піщанської сільської ради, код ЄДРПОУ 04338836, місцезнаходження: 51215, Дніпропетровська область, Самарівський район, с. Піщанка, вул.Центральна, 4.

Повне судове рішення виготовлене 24 червня 2026 року.

Суддя     Сорока О.В.