ЦЕНТРАЛЬНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ 
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.06.2026 м. Дніпро Справа № 904/7566/25

Центральний апеляційний господарський суд у складі
головуючого судді: Андрейчука Л.В. (доповідач),
суддів: Левшиної Г.В., Віннікова С.В.,
секретар судового засідання: Мошинець Ю.О.,

Представники сторін:
прокурор: Рембецький В.Ю.;
від позивача: не з`явився;
від відповідача (апелянт): не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 (суддя Євстигнеєва Н.М.) 
у справі № 904/7566/25
за позовом Керівника Криворізької південної окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Широківської селищної ради, с. Широке Дніпропетровської області
до Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича, с. Щасливе, Дніпропетровської області
про стягнення коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності у розмірі 734 312, 15 грн,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

Керівник Криворізької південної окружної прокуратури Дніпропетровської області звернувся до Господарського суду Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Широківської селищної ради з позовом до Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь Широківської селищної ради кошти за користування земельною ділянкою комунальної форми власності у розмірі 734 312, 15 грн.
В обґрунтування заявлених вимог прокурор послався на те, що відповідач є власником комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Новокурське (Щасливе), вул. Набережна, 20, які знаходяться на земельній ділянці площею 2,8786 га з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051, що належить до земель комунальної власності Широківської селищної ради.
Прокурор зазначав, що після набуття права власності на нерухоме майно відповідач у встановленому законом порядку не оформив право користування вказаною земельною ділянкою, договір оренди землі із Широківською селищною радою не уклав, речове право на земельну ділянку за ним не зареєстровано, однак фактично користувався земельною ділянкою для обслуговування належного йому нерухомого майна.
За твердженням прокурора, використання відповідачем земельної ділянки без належного правового оформлення призвело до недоотримання Широківською селищною радою доходів у вигляді орендної плати за землю, у зв`язку із чим у відповідача виник обов`язок повернути безпідставно збережені кошти відповідно до положень статей 1212– 1214 Цивільного кодексу України.
Прокурор вказував, що спірні правовідносини є кондикційними, оскільки відповідач, будучи власником нерухомого майна, розташованого на земельній ділянці комунальної власності, користувався цією земельною ділянкою без достатньої правової підстави, не сплачуючи орендну плату у встановленому законом розмірі.
Також прокурор зазначав, що відповідно до інформації Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно земельна ділянка з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051 перебуває у комунальній власності Широківської селищної ради, водночас будь-які зареєстровані речові права відповідача на цю земельну ділянку відсутні.
На думку прокурора, сплата відповідачем земельного податку не свідчить про належне оформлення права користування земельною ділянкою та не звільняє його від обов`язку сплачувати орендну плату як єдину можливу форму плати за землю для особи, яка фактично використовує земельну ділянку комунальної власності без набуття права власності чи постійного користування.
Крім того, прокурор посилався на те, що Широківська селищна рада, будучи уповноваженим органом місцевого самоврявання та власником спірної земельної ділянки, самостійно не вжила заходів щодо захисту інтересів територіальної громади та стягнення коштів за користування земельною ділянкою, що, на думку прокурора, свідчить про наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави у суді відповідно до статті 23 Закону України «Про прокуратуру».
Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись, зокрема, на те, що право користування земельною ділянкою перейшло до нього одночасно з набуттям права власності на розташоване на ній нерухоме майно, оскільки на момент відчуження комплексу будівель земельна ділянка перебувала в оренді попереднього власника – ПАТ «ІнГЗК», а тому, відповідно до положень земельного законодавства та Закону України «Про оренду землі», право оренди земельної ділянки перейшло до нового власника нерухомого майна.
Також відповідач зазначав, що ним здійснювалася сплата земельного податку, а частина об`єктів нерухомості та земельної ділянки використовувалась у зв`язку із потребами підрозділів Збройних Сил України, у зв`язку із чим позовні вимоги вважав безпідставними та такими, що не ґрунтуються на належному способі захисту порушеного права.
Таким чином, предметом спору у даній справі є наявність або відсутність правових підстав для стягнення з відповідача коштів як безпідставно збережених у зв`язку з користуванням земельною ділянкою комунальної власності без належного оформлення прав на неї.

Короткий зміст оскаржуваного судового рішення у справі.

Рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25 позов Керівника Криворізької південної окружної прокуратури Дніпропетровської області, поданий в інтересах держави в особі Широківської селищної ради до Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича про стягнення коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності, задоволено повністю.
Суд стягнув з Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича на користь Широківської селищної ради кошти за користування земельною ділянкою комунальної власності у розмірі 734 312,15 грн, а також стягнув з відповідача на користь Дніпропетровської обласної прокуратури витрати зі сплати судового збору у розмірі 10 022,95 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд виходив із того, що відповідач, будучи власником комплексу будівель та споруд, розташованих на земельній ділянці комунальної власності з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051, фактично користувався зазначеною земельною ділянкою без належного оформлення правовстановлюючих документів та без укладення договору оренди землі.
Суд дійшов висновку, що спірні правовідносини мають кондикційний характер та підлягають врегулюванню положеннями статей 1212– 1214 Цивільного кодексу України, оскільки відповідач без достатньої правової підстави зберіг у себе кошти, які мав сплачувати за користування земельною ділянкою у вигляді орендної плати.
Місцевий господарський суд зазначив, що відсутність укладеного договору оренди земельної ділянки не звільняє особу, яка фактично користується земельною ділянкою комунальної власності, від обов`язку компенсувати її власнику кошти у розмірі неотриманої орендної плати.
Відхиляючи заперечення відповідача, суд виходив із того, що сплата земельного податку не підтверджує належного оформлення права користування земельною ділянкою, а також не свідчить про виникнення у відповідача права оренди земельної ділянки.
Крім того, суд не прийняв доводи відповідача щодо переходу до нього права оренди земельної ділянки від попереднього власника нерухомого майна, пославшись на відсутність державної реєстрації такого права за відповідачем.
Також суд дійшов висновку про наявність підстав для представництва прокурором інтересів держави у даних правовідносинах та визнав доведеним факт користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності без достатньої правової підстави, у зв`язку із чим задовольнив позов у повному обсязі.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погодившись із зазначеним рішенням суду, Фізична особа-підприємець Угрюмов Євгеній Вікторович звернувся до Центрального апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25 та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог Керівника Криворізької південної окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Широківської селищної ради відмовити повністю.
В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що рішення суду ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та за неповного з`ясування обставин, які мають значення для правильного вирішення спору.
Апелянт вважає помилковими висновки суду про відсутність у нього правових підстав для користування земельною ділянкою, посилаючись, зокрема, на перехід до нього права користування земельною ділянкою одночасно з набуттям права власності на розташоване на ній нерухоме майно.
Таким чином, апеляційна скарга зводиться до вимоги скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги Фізична особа-підприємець Угрюмов Євгеній Вікторович зазначає, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права та з порушенням норм процесуального права, без повного та всебічного з`ясування фактичних обставин справи, що, на думку скаржника, призвело до помилкового вирішення спору.
Апелянт вважає безпідставним висновок суду про використання ним земельної ділянки без достатньої правової підстави, посилаючись на те, що судом не враховано особливості переходу права користування земельною ділянкою у разі переходу права власності на розташоване на ній нерухоме майно.
Фізична особа-підприємець Угрюмов Євгеній Вікторович зазначає, що на момент набуття ним права власності на комплекс будівель та споруд, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Новокурське (Щасливе), вул. Набережна, 20, земельна ділянка з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051 перебувала в оренді ПАТ «ІнГЗК» на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного строком на 49 років.
На думку апелянта, з урахуванням положень статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 7 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право користування земельною ділянкою перейшло до нього автоматично одночасно з переходом права власності на об`єкти нерухомого майна, розташовані на цій земельній ділянці.
Скаржник наголошує, що суд фактично ототожнив відсутність державної реєстрації права оренди земельної ділянки за відповідачем із відсутністю правових підстав користування земельною ділянкою, при цьому не надав належної оцінки обставинам існування чинного договору оренди землі у попереднього власника нерухомого майна на момент переходу права власності на об`єкти нерухомості.
Апелянт також звертає увагу на те, що договір оренди земельної ділянки з попереднім орендарем був припинений лише у березні 2015 року, тобто вже після переходу права власності на нерухоме майно до відповідача, що, на думку скаржника, свідчить про продовження існування орендних правовідносин після набуття ним права власності на спірний комплекс будівель та споруд.
Крім того, Фізична особа-підприємець Угрюмов Євгеній Вікторович вважає помилковим висновок суду про наявність у спірних правовідносинах ознак кондикційного зобов`язання, передбаченого статтями 1212– 1214 Цивільного кодексу України.
Скаржник зазначає, що застосування положень про безпідставне збагачення можливе лише за умови повної відсутності правової підстави для набуття або збереження майна, тоді як у даному випадку користування земельною ділянкою було пов`язане із переходом до відповідача права користування земельною ділянкою як до набувача розташованого на ній нерухомого майна.
На думку апелянта, суд не врахував правову природу спірних правовідносин та не дослідив належним чином питання наявності або відсутності у відповідача похідного права користування земельною ділянкою, безпідставно обмежившись лише констатацією відсутності укладеного з відповідачем договору оренди землі.
Також Фізична особа-підприємець Угрюмов Євгеній Вікторович зазначає, що ним здійснювалась сплата земельного податку за спірну земельну ділянку, що, на його переконання, свідчить про добросовісне користування земельною ділянкою та відсутність наміру ухилятись від виконання обов`язків, пов`язаних із використанням землі.
Скаржник вказує, що суд безпідставно не врахував зазначені обставини та дійшов помилкового висновку про безпідставне збереження відповідачем коштів у розмірі орендної плати.
Крім того, апелянт посилається на те, що частина об`єктів нерухомого майна та земельної ділянки використовувалась для забезпечення потреб підрозділів Збройних Сил України в умовах воєнного стану, а тому, на думку апелянта, суд повинен був надати оцінку зазначеним обставинам у контексті положень податкового законодавства та особливостей справляння плати за землю під час дії воєнного стану.
Фізична особа-підприємець Угрюмов Євгеній Вікторович також не погоджується з висновком суду щодо належності спору до юрисдикції господарських судів.
У апеляційній скарзі зазначено, що спірне нерухоме майно було набуте відповідачем під час перебування у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим, на думку скаржника, спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Окрім цього, апелянт вважає, що суд порушив вимоги статей 73– 79, 86 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не надав належної оцінки усім наявним у справі доказам у їх сукупності, не врахував доводи відповідача та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи.
Скаржник також зазначає, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам статті 236 Господарського процесуального кодексу України щодо законності та обґрунтованості судового рішення, оскільки ухвалене без повного з`ясування усіх обставин справи та без належного застосування норм матеріального права, які регулюють спірні правовідносини.
Таким чином, апелянт вважає, що висновки суду не відповідають встановленим обставинам справи та ґрунтуються на неправильному застосуванні норм матеріального права, у зв`язку із чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Узагальнений виклад позиції інших учасників справи.

29.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від виконувача обов`язків керівника Криворізької південної окружної прокуратури Дніпропетровської області надійшов відзив на апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича.
У відзиві прокурор просить поновити строк на його подання, посилаючись на те, що ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2026 учасникам справи встановлено десятиденний строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, який сплив 25.05.2026. Прокурор зазначає, що пропуск строку був зумовлений обставинами, пов`язаними з дією воєнного стану, постійною загрозою ракетних ударів та атак БПЛА на території Криворізького району Дніпропетровської області, а також необхідністю перебування працівників прокуратури в укриттях під час повітряних тривог, що ускладнювало роботу з документами та доступ до підсистеми «Електронний суд».
Щодо суті апеляційної скарги прокурор вважає її доводи необґрунтованими, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Прокурор зазначає, що відповідач, відповідно до договору купівлі-продажу від 26.12.2014, набув право власності на комплекс будівель та споруд, розташований за адресою: Криворізький район, с. Новокурське (Щасливе), вул. Набережна, 20, на земельній ділянці з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051. Право власності на вказане нерухоме майно зареєстровано за відповідачем 26.12.2014.
На думку прокурора, у зв`язку з користуванням відповідачем нежитловою нерухомістю, розташованою на спірній земельній ділянці, презюмується користування усією земельною ділянкою площею 2,8786 га. Водночас у період з 26.12.2014 між Широківською селищною радою та ФОП Угрюмовим Є.В. не існувало договірних правовідносин щодо користування земельною ділянкою, а тому відповідач, на переконання прокурора, користувався нею без правовстановлюючих документів, не сплачуючи належну плату у вигляді орендної плати.
У відзиві зазначено, що відповідачем не надано належних доказів використання лише частини спірної земельної ділянки або фактичного невикористання її окремих частин, а тому відсутні підстави вважати, що користування здійснювалося у меншому обсязі, ніж площа сформованої земельної ділянки, на якій розташований належний відповідачу комплекс будівель та споруд.
Прокурор не погоджується з доводами апелянта про перехід до нього права оренди земельної ділянки від попереднього власника нерухомого майна. У відзиві зазначено, що попередній власник — ПАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» — користувався земельною ділянкою на підставі договору оренди земельної ділянки № 535-05, однак вказаний договір був офіційно припинений, про що міститься запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Дата державної реєстрації припинення речового права — 25.03.2015. 
За твердженням прокурора, посилання відповідача на чинність договору оренди № 535-05 на момент набуття права власності на нерухоме майно нівелюється фактом підписання угоди про його розірвання від 03.03.2015 та державною реєстрацією припинення такого права. Прокурор вважає, що з березня 2015 року будь-які правові підстави для користування земельною ділянкою за цим договором припинилися, а тому на відповідача покладався обов`язок укласти новий договір оренди або відшкодувати власнику землі безпідставно збережені кошти відповідно до статті 1212 Цивільного кодексу України.
На обґрунтування зазначеної позиції прокурор посилається на правові висновки Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду щодо можливості стягнення з фактичного користувача земельної ділянки комунальної власності безпідставно збережених коштів у розмірі неодержаної орендної плати у випадках використання земельної ділянки без належно оформлених правовстановлюючих документів.
Окремо прокурор звертає увагу на рішення Широківської селищної ради від 17.12.2025 № 1574-46/VIII, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051 та передано Угрюмову Є.В. в оренду земельну ділянку площею 1,6178 га з кадастровим номером 1225887700:06:003:0091 строком на 15 років. На думку прокурора, сам факт звернення відповідача до органу місцевого самоврядування та подальша передача йому новосформованої земельної ділянки в оренду підтверджують усвідомлення відповідачем необхідності укладення нового договору оренди та бездоговірний характер користування земельною ділянкою у попередній період.
Прокурор також зазначає, що вказане рішення селищної ради не має зворотної дії у часі та не спростовує факту використання відповідачем земельної ділянки площею 2,8786 га після набуття права власності на нерухоме майно.
Щодо розрахунку заявленої до стягнення суми прокурор зазначає, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки є основою для визначення розміру орендної плати за землі державної та комунальної власності. За твердженням прокурора, згідно з витягом із технічної документації з нормативної грошової оцінки земельної ділянки № НВ-1201516172025 від 01.07.2025 нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051 площею 2,8786 га на 2025 рік становить 1 993 142, 64 грн.
Прокурор вказує, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки за попередні роки була визначена Широківською селищною радою шляхом зворотного кумулятивного перерахунку з урахуванням коефіцієнтів індексації. У відзиві наведено розрахунок, відповідно до якого нормативна грошова оцінка становила: у 2024 році — 1 779 591, 64 грн, у 2023 році — 1 693 236, 58 грн, у 2022 році — 1 472 379, 63 грн, у 2021 році — 1 472 379, 63 грн. 
Прокурор посилається на те, що такий алгоритм розрахунку відповідає закону та правовим висновкам Верховного Суду, зокрема постановам від 18.12.2019 у справі № 804/937/16 та від 23.04.2025 у справі № 464/6766/23. Також прокурор вважає безпідставним посилання апелянта на середню оцінку ріллі по області, оскільки спірна земельна ділянка є сформованою, має рекреаційне призначення та використовується під нежитловим майном комерційного характеру.
Щодо доводів апелянта про сплату ним земельного податку прокурор зазначає, що сплата земельного податку сама по собі не посвідчує виникнення права оренди земельної ділянки та не може розглядатися як належне оформлення права користування землею. На думку прокурора, така обставина не звільняє відповідача від обов`язку сплачувати кошти за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності.
Щодо доводів апелянта про використання частини майна та земельної ділянки для потреб Збройних Сил України у відзиві зазначено, що наданий відповідачем договір від 16.12.2025 стосується лише окремих об`єктів нерухомого майна та не охоплює більшу частину спірного періоду, за який заявлено вимоги у даній справі. У зв`язку з цим прокурор вважає, що зазначені обставини не спростовують факту користування відповідачем спірною земельною ділянкою та не впливають на правильність здійсненого розрахунку.
Прокурор наголошує, що розрахунок безпідставно збережених коштів здійснено на підставі офіційного витягу про нормативну грошову оцінку, виданого уповноваженим органом, з урахуванням фактичної площі земельної ділянки, її цільового призначення та ставок орендної плати, встановлених рішеннями Широківської селищної ради.
Щодо доводу апелянта про неналежність спору до юрисдикції господарських судів прокурор зазначає, що цей спір підлягає розгляду саме в порядку господарського судочинства. Прокурор посилається на те, що відповідач є фізичною особою-підприємцем, спір виник у зв`язку з використанням земельної ділянки під нежитловим майном рекреаційного призначення, а правовідносини виникли між органом місцевого самоврядування як власником землі та суб`єктом господарювання, який фактично використовує ділянку під комерційним майном.
Прокурор вважає безпідставним посилання апелянта на статтю 60 Сімейного кодексу України, оскільки заявлений період стягнення охоплює час здійснення відповідачем господарської діяльності як фізичною особою-підприємцем, а дружина відповідача не є зареєстрованим власником чи користувачем майна або земельної ділянки та не веде на ній господарську діяльність.
З урахуванням викладеного прокурор просить поновити строк для подання відзиву на апеляційну скаргу, апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25 залишити без змін.
Широківська селищна рада відзиву на апеляційну скаргу не подала та письмової позиції щодо доводів апеляційної скарги суду апеляційної інстанції не надала. Відповідно до частини третьої статті 263 Господарського процесуального кодексу України відсутність відзиву не перешкоджає перегляду судового рішення в апеляційному порядку.

Рух справи в суді апеляційної інстанції.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Центрального апеляційного господарського суду від 05.05.2026 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича у справі № 904/7566/25 передано на розгляд колегії суддів у складі: Андрейчука Л.В. (головуючий суддя), Віннікова С.В., Левшиної Г.В.
На момент надходження апеляційної скарги матеріали справи № 904/7566/25 до Центрального апеляційного господарського суду не надходили.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 06.05.2026 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича залишено без руху у зв`язку з неподанням доказів сплати судового збору у встановленому законом порядку та розмірі, а також доказів надсилання копії апеляційної скарги іншим учасникам справи.
11.05.2026 від представника Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги з доданими доказами на виконання вимог ухвали суду.
Ухвалою Центрального апеляційного господарського суду від 13.05.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25, розгляд справи призначено у судовому засіданні з повідомленням учасників справи на 03.06.2026. 
29.05.2026 до Центрального апеляційного господарського суду від виконувача обов`язків керівника Криворізької південної окружної прокуратури Дніпропетровської області надійшов відзив на апеляційну скаргу та клопотання про поновлення строку на його подання, в якому прокурор просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25 без змін.
03.06.2026 у судовому засіданні Центрального апеляційного господарського суду оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Встановлені судом обставини справи.

Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, предметом спору у даній справі є наявність або відсутність правових підстав для стягнення з Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності як безпідставно збережених у розумінні статей 1212– 1214 Цивільного кодексу України.
Судом встановлено, що Фізична особа-підприємець Угрюмов Євгеній Вікторович є власником комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 .
Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до складу вказаного комплексу входять, зокрема: будівля, пивбар, житлові будинки, більярдна, літня кухня, господарські будівлі, трансформаторна підстанція, спортивний та танцювальний майданчики, інші будівлі та споруди, розташовані на спірній земельній ділянці.
З матеріалів справи вбачається, що право власності на вказаний комплекс нерухомого майна зареєстровано за відповідачем 26.12.2014.
Також судом встановлено, що зазначений комплекс будівель та споруд розташований на земельній ділянці площею 2,8786 га з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051, цільове призначення якої – землі рекреаційного призначення.
Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно спірна земельна ділянка перебуває у комунальній власності Широківської селищної ради.
Наявними у справі документами підтверджується, що земельна ділянка з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051 була сформована та зареєстрована у Державному земельному кадастрі 09.03.2005.
Крім того, під час розгляду справи встановлено, що до набуття відповідачем права власності на комплекс будівель та споруд спірна земельна ділянка перебувала в оренді ПАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на підставі договору оренди земельної ділянки, укладеного строком на 49 років.
При цьому матеріалами справи підтверджується, що договір оренди земельної ділянки з ПАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» був припинений на підставі угоди про розірвання договору оренди землі від 03.03.2015, а державна реєстрація припинення речового права здійснена 25.03.2015.
Судом також встановлено, що після набуття права власності на нерухоме майно Фізична особа-підприємець Угрюмов Євгеній Вікторович не уклав із Широківською селищною радою договір оренди спірної земельної ділянки, а державна реєстрація речового права на земельну ділянку за відповідачем у встановленому законом порядку не здійснювалась.
Разом з тим матеріали справи свідчать про те, що відповідач фактично користувався спірною земельною ділянкою для обслуговування належного йому комплексу будівель та споруд.
Матеріалами справи також підтверджується, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051 станом на дату формування відповідного витягу становила 1 993 142,64 грн.
Дослідженими доказами підтверджується, що рішенням Широківської селищної ради затверджено ставки орендної плати за користування земельними ділянками на території відповідної територіальної громади, зокрема для земель рекреаційного призначення встановлено ставку орендної плати у розмірі 10 відсотків нормативної грошової оцінки земельної ділянки.
Прокурор, звертаючись із даним позовом, посилався на те, що внаслідок фактичного користування відповідачем земельною ділянкою без належного оформлення права користування територіальна громада в особі Широківської селищної ради не отримала кошти у вигляді орендної плати за землю.
Розрахунок заявленої до стягнення суми прокурором здійснено виходячи з нормативної грошової оцінки земельної ділянки та ставок орендної плати, затверджених рішеннями Широківської селищної ради.
Матеріалами справи підтверджується, що відповідач заперечував проти задоволення позову та зазначав, що право користування земельною ділянкою перейшло до нього одночасно з переходом права власності на розташоване на ній нерухоме майно.
Крім того, відповідач посилався на те, що ним здійснювалась сплата земельного податку за спірну земельну ділянку, а частина об`єктів нерухомого майна та земельної ділянки використовувалась для забезпечення потреб підрозділів Збройних Сил України під час дії воєнного стану.
Також матеріалами справи підтверджується, що Головним управлінням ДПС у Дніпропетровській області надавалась інформація щодо декларування та сплати платежів за користування спірною земельною ділянкою.
Окрім цього, судом встановлено, що прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Широківської селищної ради, посилаючись на невжиття органом місцевого самоврядування заходів щодо стягнення коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності.
За результатами дослідження поданих сторонами доказів та пояснень суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача коштів як безпідставно збережених у зв`язку з користуванням земельною ділянкою комунальної власності без належного оформлення прав на неї.

Оцінка аргументів учасників справи і висновків суду першої інстанції.

Відповідно до частин першої — четвертої статті 269 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та відзиві на неї.
Переглянувши оскаржуване рішення в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та повноту їх правової оцінки, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича задоволенню не підлягає, однак мотивувальна частина рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25 підлягає зміні шляхом викладення її у редакції цієї постанови.
Предметом спору у цій справі є вимога прокурора, заявлена в інтересах держави в особі Широківської селищної ради, про стягнення з відповідача коштів за користування земельною ділянкою комунальної власності у розмірі 734 312, 15 грн як безпідставно збережених коштів у розумінні статей 1212– 1214 Цивільного кодексу України.
Підставою позову прокурор визначив те, що Фізична особа-підприємець Угрюмов Євгеній Вікторович, будучи власником комплексу будівель та споруд, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , фактично користувався земельною ділянкою площею 2,8786 га з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051 без належного оформлення права користування та без укладення договору оренди земельної ділянки із Широківською селищною радою, у зв`язку із чим територіальна громада не отримала кошти у вигляді орендної плати за землю.
Суд, задовольняючи позов, виходив із того, що відповідач фактично користувався земельною ділянкою комунальної власності без належного оформлення речового права на неї та без укладення договору оренди землі, а тому зберіг у себе кошти, які повинен був сплачувати власнику земельної ділянки у вигляді орендної плати.
Колегія суддів погоджується з кінцевим висновком суду про наявність підстав для стягнення з відповідача коштів за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, однак вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення, оскільки окремі висновки місцевого господарського суду щодо правового режиму спірної земельної ділянки та наслідків переходу права власності на розташоване на ній нерухоме майно потребують уточнення.
З матеріалів справи вбачається, що 26.12.2014 Фізична особа-підприємець Угрюмов Євгеній Вікторович набув право власності на комплекс будівель та споруд, розташований за адресою: Дніпропетровська область, Криворізький район, с. Новокурське (Щасливе), вул. Набережна, 20. Вказаний комплекс нерухомого майна розміщений на земельній ділянці з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051 площею 2,8786 га, яка належить до земель комунальної власності.
На момент набуття відповідачем права власності на нерухоме майно зазначена земельна ділянка перебувала в оренді ПАТ «Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат» на підставі договору оренди земельної ділянки № 535-05, укладеного строком на 49 років. Водночас матеріалами справи підтверджується, що вказаний договір оренди земельної ділянки був припинений на підставі угоди про розірвання договору оренди землі від 03.03.2015, а державна реєстрація припинення речового права здійснена 25.03.2015.
Відповідно до частини другої статті 120 Земельного кодексу України у редакції, чинній на момент набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то у разі набуття права власності на такі об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Аналогічне регулювання міститься у статті 377 Цивільного кодексу України, яка передбачає перехід права на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розміщені на ній.
Крім того, відповідно до частини третьої статті 7 Закону України «Про оренду землі» у редакції, чинній на момент набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, до особи, якій перейшло право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій земельній ділянці, також переходить право оренди на цю земельну ділянку. Договором, який передбачає набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, припиняється договір оренди земельної ділянки в частині оренди попереднім орендарем земельної ділянки, на якій розташований такий об`єкт нерухомості.
Зазначені норми відображають принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованого на ній нерухомого майна, відповідно до якого особа, яка набула право власності на будівлю або споруду, не може бути позбавлена можливості користуватися земельною ділянкою, необхідною для обслуговування такого майна.
Подібний підхід сформульований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17, у якій зазначено, що у разі набуття права власності на будівлю або споруду, розташовані на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, до набувача переходить право користування земельною ділянкою на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Правовий висновок про перехід до нового власника нерухомого майна прав та обов`язків орендаря земельної ділянки відповідно до статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України та статті 7 Закону України «Про оренду землі» також неодноразово викладався Верховним Судом, зокрема у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2020 у справі № 914/393/19 та від 09.02.2022 у справі № 914/3250/20.
Колегія суддів погоджується з тим, що зазначені доводи підлягали правовій оцінці судом першої інстанції та не могли бути залишені поза увагою при вирішенні спору.
Разом із тим наведене саме по собі не спростовує висновку про наявність у відповідача обов`язку сплачувати плату за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності у спірний період.
Перехід до набувача нерухомого майна права користування земельною ділянкою в силу закону не означає звільнення такої особи від обов`язку належним чином оформити земельні правовідносини, забезпечити державну реєстрацію відповідного речового права та вносити плату за користування земельною ділянкою у встановленому законом порядку.
Згідно зі статтею 206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка.
Відповідно до підпункту 14.1.147 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України плата за землю є обов`язковим платежем у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
За змістом статті 288 Податкового кодексу України підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку державної або комунальної власності є договір оренди такої земельної ділянки.
Таким чином, особа, яка фактично використовує земельну ділянку комунальної власності для обслуговування належного їй нерухомого майна, не може безоплатно зберігати у себе кошти, які мали б бути сплачені власнику земельної ділянки за користування такою землею.
Колегія суддів враховує, що у справі відсутні докази укладення між Фізичною особою-підприємцем Угрюмовим Євгенієм Вікторовичем та Широківською селищною радою договору оренди земельної ділянки з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051 у спірний період, а також докази державної реєстрації за відповідачем речового права користування цією земельною ділянкою.
При цьому договір оренди земельної ділянки № 535-05, на який посилається апелянт, був припинений у березні 2015 року, тоді як заявлений прокурором період стягнення охоплює значно пізніший період фактичного користування земельною ділянкою.
Таким чином, навіть враховуючи положення статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України та статті 7 Закону України «Про оренду землі», які регулюють перехід права користування земельною ділянкою до набувача нерухомого майна, апелянтом не доведено існування у спірний період належно оформленого та чинного речового права користування земельною ділянкою, яке б виключало обов`язок компенсувати власнику землі неодержану плату за її фактичне використання.
Колегія суддів враховує доводи, викладені у відзиві прокурора, про те, що після укладення 03.03.2015 угоди про розірвання договору оренди земельної ділянки № 535-05 та державної реєстрації 25.03.2015 припинення права оренди відповідач не уклав нового договору оренди спірної земельної ділянки із Широківською селищною радою та не зареєстрував відповідне речове право.
Колегія суддів також враховує посилання прокурора на рішення Широківської селищної ради від 17.12.2025 № 1574-46/VIII, яким затверджено технічну документацію щодо поділу земельної ділянки з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051 та передано відповідачу в оренду земельну ділянку площею 1,6178 га з кадастровим номером 1225887700:06:003:0091 строком на 15 років. Зазначене рішення не має зворотної дії у часі, однак підтверджує, що питання належного оформлення відповідачем права користування земельною ділянкою залишалося неврегульованим до прийняття відповідного рішення органом місцевого самоврядування.
Водночас колегія суддів зазначає, що саме по собі посилання прокурора на припинення договору оренди з попереднім орендарем не звільняло суд першої інстанції від обов`язку надати правову оцінку доводам відповідача щодо переходу до нього права користування земельною ділянкою у момент набуття нерухомого майна. Саме в цій частині мотивувальна частина рішення суду першої інстанції потребує зміни та уточнення.
За змістом статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи без достатньої правової підстави, зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача, потерпілого, інших осіб або наслідком події.
Велика Палата Верховного Суду у постановах від 23.05.2018 у справі № 629/4628/16-ц, від 20.09.2018 у справі № 925/230/17 та від 20.11.2018 у справі № 922/3412/17 сформулювала правовий висновок про те, що фактичний користувач земельної ділянки, який без достатньої правової підстави за рахунок власника земельної ділянки зберіг у себе кошти, які мав сплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України.
При цьому такі правовідносини за своєю природою є кондикційними, оскільки до моменту належного оформлення права користування земельною ділянкою фактичний користувач зберігає у себе кошти, які мав би сплатити власнику земельної ділянки за її використання.
Таким чином, обраний прокурором спосіб захисту у вигляді стягнення безпідставно збережених коштів у розмірі неодержаної орендної плати відповідає характеру спірних правовідносин, оскільки у спірний період відповідач фактично користувався земельною ділянкою комунальної власності без належно оформленого та зареєстрованого речового права користування нею.
Доводи апелянта про те, що застосування статті 1212 Цивільного кодексу України є неможливим у зв`язку з переходом до нього права користування земельною ділянкою одночасно з набуттям права власності на нерухоме майно, колегія суддів відхиляє, оскільки такі доводи не враховують подальше припинення договору оренди земельної ділянки № 535-05 у березні 2015 року, відсутність укладеного з відповідачем договору оренди земельної ділянки у спірний період та відсутність державної реєстрації відповідного речового права за відповідачем.
При цьому колегія суддів наголошує, що сама по собі відсутність належного оформлення права користування земельною ділянкою не усуває обов`язку особи сплачувати за фактичне користування землею комунальної власності, оскільки інший підхід фактично легалізував би безоплатне використання земель територіальної громади та суперечив би принципу платності землекористування.
Щодо доводів апелянта про те, що ним здійснювалася сплата земельного податку, колегія суддів зазначає таке.
Сплата земельного податку не є самостійною підставою для виникнення у відповідача права оренди земельної ділянки комунальної власності та не замінює укладення договору оренди землі у порядку, визначеному законом. Водночас відповідні платежі мають враховуватися при визначенні розміру коштів, які підлягають стягненню з фактичного користувача земельної ділянки.
Такий підхід узгоджується із правовими висновками Великої Палати Верховного Суду у справі № 922/3412/17, у якій наголошено на необхідності врахування фактично сплачених користувачем земельної ділянки платежів при визначенні розміру безпідставно збережених коштів.
Таким чином, доводи апелянта про сплату земельного податку не спростовують наявності підстав для стягнення з нього різниці між сумою коштів, яку він мав би сплатити за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, та фактично сплаченими платежами.
Щодо доводів апелянта про неправильність розрахунку заявленої до стягнення суми колегія суддів зазначає таке.
Згідно зі статтею 13 Закону України «Про оцінку земель» нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться, зокрема, для визначення розміру земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.
Відповідно до статті 20 Закону України «Про оцінку земель» дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформлюються як витяг із технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.
В основу розрахунку заявлених до стягнення коштів покладено нормативну грошову оцінку земельної ділянки з кадастровим номером 1225887700:05:001:0051 та ставку орендної плати, встановлену рішеннями Широківської селищної ради для земель відповідного цільового призначення.
З матеріалів справи вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки згідно з витягом із технічної документації становила 1 993 142, 64 грн, а нормативна грошова оцінка за попередні роки була визначена шляхом зворотного кумулятивного перерахунку з урахуванням коефіцієнтів індексації.
Колегія суддів враховує доводи, викладені у відзиві прокурора, про те, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки за попередні роки була визначена із застосуванням відповідних коефіцієнтів індексації, а саме: у 2024 році — 1 779 591, 64 грн, у 2023 році — 1 693 236, 58 грн, у 2022 році — 1 472 379, 63 грн, у 2021 році — 1 472 379, 63 грн.
Посилання апелянта на середню оцінку ріллі по області колегія суддів відхиляє, оскільки спірна земельна ділянка є сформованою земельною ділянкою з визначеним кадастровим номером, площею, цільовим призначенням — землі рекреаційного призначення, а також використовується для обслуговування нежитлового нерухомого майна. Тому застосування показників середньої оцінки ріллі по області до спірних правовідносин є необґрунтованим.
Доказів неправильності застосованої нормативної грошової оцінки, помилковості коефіцієнтів індексації, неправильності ставки орендної плати або арифметичної помилки у розрахунку апелянтом не надано.
Таким чином, доводи апеляційної скарги щодо неправильності розрахунку суми безпідставно збережених коштів не знайшли свого підтвердження.
Щодо посилань апелянта на використання частини майна та земельної ділянки для потреб підрозділів Збройних Сил України, колегія суддів зазначає таке.
Відповідач посилався на те, що з початку повномасштабного вторгнення спірна земельна ділянка за цільовим призначенням ним не використовувалася, а частина об`єктів нерухомості була надана у користування військовим формуванням.
Разом з тим надані відповідачем докази не підтверджують факту припинення ним користування всією спірною земельною ділянкою протягом усього періоду, за який заявлено вимоги. Як зазначено у відзиві прокурора, договір від 16.12.2025 стосується лише окремих об`єктів нерухомого майна та не охоплює більшу частину спірного періоду.
Крім того, сам по собі факт тимчасового використання окремих об`єктів нерухомого майна для потреб Збройних Сил України не посвідчує припинення права власності відповідача на нерухоме майно, не підтверджує повернення земельної ділянки власнику та не спростовує факту розташування належного відповідачу комплексу будівель і споруд на спірній земельній ділянці.
Відтак зазначені доводи не спростовують висновків суду про фактичне користування відповідачем земельною ділянкою та не впливають на правильність вирішення спору.
Щодо доводів апелянта про неналежність спору до юрисдикції господарських судів, колегія суддів зазначає таке.
Апелянт посилався на те, що спірне нерухоме майно було набуте ним як фізичною особою під час перебування у шлюбі, а тому є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим, на думку скаржника, спір підлягає розгляду за правилами цивільного судочинства.
Колегія суддів відхиляє зазначені доводи.
Відповідно до частини другої статті 4 Господарського процесуального кодексу України юридичні особи та фізичні особи — підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду.
Згідно з частиною першою статті 20 Господарського процесуального кодексу України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках.
У цій справі позов заявлено до Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича як до суб`єкта господарювання, а спірні вимоги пов`язані з користуванням земельною ділянкою, на якій розташований комплекс нежитлових будівель та споруд рекреаційного призначення. З наявних у справі відомостей вбачається, що відповідач зареєстрований як фізична особа-підприємець, а основним видом його діяльності є діяльність засобів розміщування на період відпустки та іншого тимчасового проживання.
Сам факт набуття майна під час перебування у шлюбі та можливе поширення на нього режиму спільної сумісної власності подружжя не змінює характеру спірних правовідносин, не спростовує господарського характеру спору та не свідчить про необхідність його розгляду за правилами цивільного судочинства.
Питання поділу майна подружжя, визначення часток у праві власності або захисту прав іншого з подружжя не є предметом розгляду у цій справі. У межах даного спору суд вирішує питання про наявність або відсутність підстав для стягнення коштів за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності з особи, яка є власником розташованого на ній майна та суб`єктом підприємницької діяльності.
Подібний підхід до визначення юрисдикції спорів, пов`язаних із майновими правами та участю суб`єкта господарювання, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 910/8729/18 та від 25.02.2020 у справі № 916/385/19, а також у постанові Верховного Суду від 07.03.2023 у справі № 904/587/22.
Таким чином, підстави для закриття провадження у справі на підставі пункту 1 частини першої статті 231 Господарського процесуального кодексу України відсутні.
Щодо доводів апелянта про порушення судом норм процесуального права, зокрема статей 73– 79, 86, 236 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів зазначає таке.
За змістом статті 73 Господарського процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює обставини, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи. Відповідно до статті 74 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статті 76– 79 Господарського процесуального кодексу України визначають вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та вірогідності доказів, а стаття 86 цього Кодексу зобов`язує суд оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права, а обґрунтованим — рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими судом, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Колегія суддів вважає, що суд встановив істотні для вирішення спору фактичні обставини, зокрема факт належності відповідачу нерухомого майна, розташування цього майна на земельній ділянці комунальної власності, відсутність укладеного між відповідачем та Широківською селищною радою договору оренди землі у спірний період, відсутність державної реєстрації речового права користування земельною ділянкою за відповідачем, а також розмір коштів, які підлягають стягненню.
Разом з тим суд неповно мотивував висновки щодо правових наслідків набуття відповідачем права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, яка на момент такого набуття перебувала в оренді попереднього власника. Саме тому мотивувальна частина рішення підлягає зміні шляхом викладення її у редакції цієї постанови.
Водночас зазначені недоліки мотивування не призвели до неправильного вирішення спору по суті, оскільки матеріалами справи підтверджено факт фактичного користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності у спірний період без належно оформленого та зареєстрованого речового права, а також підтверджено розмір коштів, які підлягають стягненню на користь Широківської селищної ради.
З урахуванням викладеного доводи апеляційної скарги частково заслуговують на увагу лише в частині необхідності уточнення мотивів рішення суду щодо застосування положень статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України та статті 7 Закону України «Про оренду землі».
Разом з тим зазначені доводи не спростовують правильності кінцевого висновку суду про задоволення позову та не утворюють підстав для скасування рішення.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити судове рішення.
Згідно з частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є нез`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, невідповідність висновків суду встановленим обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Оскільки суд дійшов правильного висновку про задоволення позову, однак окремі мотиви такого рішення підлягають уточненню та зміні, колегія суддів вважає за необхідне змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25, виклавши її у редакції цієї постанови.
За таких обставин апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича задоволенню не підлягає, мотивувальна частина рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25 підлягає зміні, а резолютивна частина цього рішення — залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.

У справі «Руїз Торіха проти Іспанії» Європейський суд з прав людини зазначив, що відповідно до принципу належного здійснення правосуддя судові рішення повинні в достатній мірі містити мотиви, на яких вони ґрунтуються. Водночас пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не може тлумачитися як такий, що вимагає від суду детальної відповіді на кожен аргумент сторін.
Аналогічна правова позиція викладена Європейським судом з прав людини у справі «Проніна проти України», відповідно до якої обсяг обґрунтування судового рішення може різнитися залежно від характеру рішення, а питання достатності мотивування оцінюється у світлі конкретних обставин справи.
З урахуванням положень статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд застосовує Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Оцінюючи доводи апеляційної скарги та заперечення, викладені у відзиві виконувача обов`язків керівника Криворізької південної окружної прокуратури Дніпропетровської області, колегія суддів виходить із того, що учасникам справи надано відповідь на всі істотні питання, які мають значення для правильного вирішення спору як у матеріально-правовому, так і у процесуальному аспектах.
Під час апеляційного перегляду справи колегія суддів встановила, що суд дійшов правильного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, однак окремі мотиви, покладені в основу оскаржуваного рішення, потребують уточнення та зміни.
Зокрема, суд не надав належної оцінки доводам відповідача щодо правових наслідків набуття ним права власності на нерухоме майно, розташоване на земельній ділянці, яка на момент такого набуття перебувала в оренді попереднього власника, а також не врахував повною мірою положення статті 120 Земельного кодексу України, статті 377 Цивільного кодексу України та статті 7 Закону України «Про оренду землі».
Разом із тим зазначені недоліки мотивувальної частини рішення не призвели до неправильного вирішення спору по суті, оскільки матеріалами справи підтверджено факт користування відповідачем земельною ділянкою комунальної власності у спірний період без належно оформленого та зареєстрованого речового права користування нею, а також підтверджено розмір коштів, що підлягають стягненню на користь Широківської селищної ради.
Доводи апелянта про перехід до нього права користування земельною ділянкою одночасно з набуттям права власності на розташоване на ній нерухоме майно не спростовують обов`язку відповідача сплачувати кошти за фактичне користування земельною ділянкою комунальної власності, з урахуванням принципу платності землекористування, закріпленого у статті 206 Земельного кодексу України.
Доводи апелянта щодо сплати земельного податку, використання частини майна для потреб підрозділів Збройних Сил України, неправильності розрахунку заявленої до стягнення суми, а також неналежності спору до юрисдикції господарських судів були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, однак не знайшли свого підтвердження та не спростовують правильності кінцевого висновку суду першої інстанції про задоволення позову.
Відповідно до статті 236 Господарського процесуального кодексу України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
За результатами апеляційного перегляду колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25 є правильним по суті вирішення спору, однак його мотивувальна частина підлягає зміні шляхом викладення у редакції цієї постанови.
Відповідно до пункту 2 частини першої статті 275 Господарського процесуального кодексу України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право змінити судове рішення.
Згідно з частиною першою статті 277 Господарського процесуального кодексу України підставами для зміни судового рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
З урахуванням меж перегляду справи в апеляційному порядку, визначених статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича задоволенню не підлягає, мотивувальна частина рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25 підлягає зміні шляхом викладення її у редакції цієї постанови, а резолютивна частина зазначеного рішення — залишенню без змін.

Судові витрати.

Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки за результатами апеляційного перегляду апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича залишена без задоволення, мотивувальну частину рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25 змінено, а його резолютивну частину залишено без змін, судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника та відшкодуванню не підлягають.
Керуючись статтями 13, 73, 74, 76– 79, 86, 129, 236, 269, 270, 275, 277, 281– 284 Господарського процесуального кодексу України, Центральний апеляційний господарський суд, –

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Угрюмова Євгенія Вікторовича на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25 – залишити без задоволення.
Змінити мотивувальну частину рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25, виклавши її у редакції цієї постанови.
Резолютивну частину рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2026 у справі № 904/7566/25 - залишити без змін.
Судові витрати зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги покласти на скаржника.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена до Верховного Суду у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення відповідно до статті 288 Господарського процесуального кодексу України.
Повна постанова складена та підписана 08.06.2026

Головуючий суддя Л.В. Андрейчук

Суддя С.В. Вінніков

Суддя Г.В. Левшина