ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" квітня 2026 р. Справа№ 910/12500/25
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Скрипки І.М.
суддів: Бестаченко О.Л. 
Шаратова Ю.А. 

при секретарі судового засідання Супрун В.В.
за участю представників сторін згідно протоколу судового засідання від 27.04.2026
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 (повний текст рішення підписано 05.02.2026) та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 
у справі №910/12500/25 (суддя Ващенко Т.М.)
за позовом Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" 
до Товариства з обмеженою відповідальністю "БГС Рейл Карго" 
про стягнення 2 026 953,60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "БГС Рейл Карго" про стягнення 2 026 953,60 грн штрафу за Договором №27 від 28.04.2022 на зайняття залізничних під`їзних колій (відстій вагонів/локомотивів) та надання супутніх послуг.
Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 у справі №910/12500/25 в задоволенні позову відмовлено повністю.
Додатковим рішенням Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 у справі №910/12500/25 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "БГС Рейл Карго" задоволено частково.
Стягнуто з Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БГС Рейл Карго" 40 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив з того, що обидві сторони виконували умови Договору і після закінчення строку його дії (31.12.2024): позивач виставляв рахунки на оплату послуг, відповідач їх оплачував, обидві сторони підписували акти наданих послуг.
Додатковою угодою №12 від 27.11.2024 до Договору сторони погодили, що даний Договір набуває чинності з 28 квітня 2022 року і діє до 31 грудня 2024 року (включно). У всіх випадках цей Договір діє до виконання всіх зобов"язань за надані послуги. Кожна зі Сторін вправі в односторонньому порядку відмовитись від Договору до закінчення строку його дії шляхом направлення письмового повідомлення про розірвання Договору іншій Стороні не менше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до дати розірвання.
Доказів направлення будь-якою із сторін повідомлення про розірвання Договору відповідно до його п. 9.8. матеріали справи не містять, отже, правовідносини між сторонами регулюються умовами цієї угоди.
Оскільки доказів направлення позивачем вимоги про звільнення залізничних під`їзних колій від вагонів відповідача матеріали справи не містять, з огляду на фактичне виконання обома сторонами умов Договору після закінчення строку дії Заявок, відсутності вимог щодо звільнення колій, місцевий господарський суд дійшов висновку про те, що відповідач не може вважатись таким, що прострочив виконання такого зобов`язання.
Одночасно суд встановив відсутність підстав для притягнення відповідача до відповідальності згідно з п. 5.5. Договору, що тягне за собою відмову в задоволенні позову.
Приймаючи додатковое рішення та визначаючи до стягнення з Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "БГС Рейл Карго" 40 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу, місцевий господарський суд врахував фактичні обставини справи, її незначну складність, ціну позову, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд вважав розмір витрат відповідача на правову допомогу в сумі 90 000,00 грн неспівмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, обсягом фактично наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), предметом позову та значенням справи для сторін, а покладення на позивача таких витрат у повному обсязі не відповідає критеріям розумності, реальності та необхідності таких витрат.
З урахуванням обставин цієї справи, суд вважав співмірним зі складністю справи та виконаними адвокатом роботами, обсягом фактично наданих адвокатом послуг (виконаних робіт), предметом позову та значенням справи для сторін, покладення на позивача понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 40 000,00 грн.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач 24.02.2026 (документ сформований в системі «Електронний суд» 24.02.2026) звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить:
рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити;
додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Апелянт вважає, що суд першої інстанції неповно дослідив умови укладеного між сторонами Договору, дійшов до невірних висновків, що відповідач не може вважатись таким, що прострочив виконання зобов`язання зі звільнення залізничних колій від вагонів, та щодо підстав застосування штрафу, передбаченого п 5.5 Договору.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, зводяться до наступного:
підстави нарахування плати за відстій вагонів та штрафу мають різну правову природу, та можуть існувати одночасно. Плата нараховується щомісячно за фактичне перебування вагонів на коліях позивача, а штраф має іншу правову природу виникнення та застосування (є мірою відповідальності) - внаслідок порушення відповідачем обов`язку погодження заявкою нового строку відстою вагонів та не звільнення колій після 31.01.2023 (останній погоджений строк).
одночасне застосування до відповідача штрафу за те, що вагони знаходяться понад погоджений строк відстою та стягнення плати за користування коліями для відстою вагонів є правомірним, адже плата передбачена одними умовами Договору (п. 2.7, 2.8, 4.7, 4.8), а штраф зовсім іншою (п. 5.5 Договору), і вони регулюють різні правові ситуації.
Доводи апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення зводяться до наступного:
скасування основного рішення та задоволення позову автоматично призводить до перерозподілу судових витрат, а отже, у випадку задоволення позову, такі витрати мають бути покладені на відповідача;
дана справа не дивлячись на ціну позову, є справою нескладною, адже, позов складається з трьох сторінок тексту, а застосуванню підлягає лише одна норма - пункт 5.5 Договору.
Для підготовки позиції у даній справі немає потреби у спеціальних знаннях, застосуванню підлягають лише загальні норми права (ЦК України, ГК України).
Відповідно до витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями Північного апеляційного господарського суду від 24.02.2026 апеляційну скаргу передано на розгляд судді Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Бестаченко О.Л., Шаратов Ю.А.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 25.02.2026 витребувано у Господарського суду міста Києва матеріали справи №910/12500/25.
Відкладено розгляд питання про відкриття чи відмову у відкритті апеляційного провадження, повернення без розгляду апеляційної скарги або залишення апеляційної скарги без руху за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 до надходження до Північного апеляційного господарського суду матеріалів справи №910/12500/25.
02.03.2026 матеріали справи №910/12500/25 надійшли до Північного апеляційного господарського суду та були передані головуючому судді у справі.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 04.03.2026 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 у справі №910/12500/25; призначено до розгляду апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 у справі №910/12500/25 на 27.04.2026.
До матеріалів справи представником відповідача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній категорично заперечує доводи апелянта, звертаючи увагу суду на відсутність правових підстав для стягнення штрафу, передбаченого п.5.5 договору. 
В судовому засіданні апеляційної інстанції 27.04.2026 представник позивача підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в позові; додаткове рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.
Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 27.04.2026 заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив у її задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.
В судовому засіданні 27.04.2026 відповідно до ст. 240, 283 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.
У відповідності до вимог ч.ч. 1, 2, 5 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. В суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
У відповідності до ст. 129 Конституції України та ч. 1 ст. 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
При цьому колегія суддів зазначає, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод сторін (рішення Суду у справі «Трофимчук проти України» no.4241/03 від 28.10.2010).
Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла наступних висновків.
Частинами 1 та 2 ст. 509 ЦК України встановлено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. 
Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини.
Згідно зі ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ст. ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Частиною 2 ст. 901 Цивільного кодексу України визначено, що положення глави 63 Цивільного кодексу України можуть застосовуватись до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов`язання.
Згідно зі ст. 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.
Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.
Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).
Судом встановлено, що 28.04.2022 між Приватним акціонерним товариством «Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту» (позивач, Виконавець) та Товариства з обмеженою відповідальністю "БГС Рейл Карго" (відповідач, Замовник) було укладено Договір №27 на зайняття залізничних під`їзних колій (відстій вагонів/локомотивів) та надання супутніх послуг (далі - Договір), за умовами п. 1.1. якого Виконавець надає Замовнику послуги з зайняття залізничних під`їзних колій для відстою незавантажених (порожніх) вагонів/локомотивів замовника на власних залізничних під`їзних коліях та супутніх послуг, а Замовник зобов`язується здійснювати оплату за надані послуги відповідно до умов Договору.
Відповідно до п. п. 1.2., 1.3. Договору залізничні під`їзні колії, на яких надаються Послуги з відстою, знаходяться на балансі Виконавця (далі - «залізничні під`їзні колії»). Незавантажені (порожні) вагони / локомотиви Замовника (далі - «Рухомий склад»), який відстоюється на залізничних під`їзних коліях, належить Замовнику на правах власності або перебуває в іншому законному володінні Замовника.
Пунктами 2.1. - 2.3. Договору сторони погодили, що Замовник не пізніше ніж за сім робочих днів до запланованого дня початку надання Послуг з відстою направляє Виконавцю на погодження письмову заявку складену в довільній формі (далі - «Заявка») про намір направити Рухомий склад для відстою, відповідно до цього Договору, з обов`язковим зазначенням точної кількості Рухомого складу та кількості діб зайняття залізничних під`їзних колій (із зазначенням дати початку та дати закінчення надання Послуг з відстою). Загальна кількість Рухомого складу, що може відстоюватися на залізничних під`їзних коліях Виконавця не повинна перевищувати 130 вагонів (520 осей). За наявності технологічної можливості для надання Послуг з відстою, Виконавець протягом двох робочих днів з дня отримання Заявки погоджує її та направляє Замовнику письмове погодження (далі - «Погодження»). Разом з Погодженням Виконавець направляє рахунок для оплати послуг в порядку передбаченому Договором. Після прибуття рухомого складу на станцію примикання Виконавець повідомляє у письмовому вигляді на електронну адресу або телефонним зв`язком Замовника про його прибуття. Розкредитування перевізних документів проводить Замовник.
Відповідно до п. п. 2.6. - 2.8. Договору в разі отримання від Виконавця Погодження Замовник здійснює попередню оплату (внесення завдатку) в розмірі, строки та порядку передбаченому п. 4.7 та п.4.8 цього Договору. Замовник не менше ніж за три календарні дні письмово повідомляє Виконавця про відправлення Рухомого складу на станцію примикання Дарниця Південно-Західної залізниці. Розмір попередньої оплати (завдатку) вартості запланованих Послуг з відстою розраховується Виконавцем на підставі погодженої Заявки, виходячи з вартості Послуг з відстою визначеної в п. 4.2. та вартості супутніх послуг визначених в п.4.3 та п.4.4. Договору. При розрахунку загальної вартості Послуг з відстою за кожною Заявкою враховується кількість Рухомого складу для відстою та кількість діб надання Послуг з відстою. Загальна вартість Послуг з відстою за кожною Заявкою, яка підлягає оплаті в порядку передбаченому в Договорі, вказується Виконавцем в Погодженні. У разі якщо в строки, визначені в п. 4.7 та п.4.8.. Договору, Замовник не сплатив попередню оплату (завдаток) в повному обсязі (сплатив частково), погоджена Заявка вважається не погодженою Виконавцем та з приводу такої Заявки Виконавець має право не надавати Послуги з відстою. В такому випадку, не надання Послуг з відстою не є порушенням Договору та не призводить до відповідальності Виконавця, в тому числі, за можливі збитки (упущену вигоду) Замовника, а всі плати та збори, нараховані залізницею за перевезення Рухомого складу та інші витрати, сплачуються Замовником самостійно за власний рахунок.
Початком відстою Рухомого складу Замовника визначається фактичний час його постановки до місця відстою, що підтверджується Актом загальної форми, який складається Виконавцем і підписується уповноваженими працівниками Сторін (на підставі якого складається Відомість плати за надані послуги). Закінченням відстою Рухомого складу Замовника є фактичний час його передачі в місцях відстою Виконавцю, що підтверджується Актом загальної форми, який складається Виконавцем і підписується уповноваженими працівниками Сторін (п. п. 2.10., 2.11. Договору).
Пунктом 5.5. Договору сторони погодили, що якщо після спливу строку надання Послуг з відстою (зайняття залізничних під`їзних колій Рухомим складом Замовника) визначеного в погодженій Заявці Замовник не звільнив залізничні під`їзні колії від Рухомого складу, останній сплачує Виконавцю штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків від загальної вартості Послуг з відстою за відповідною Заявкою за кожну повну добу заняття Рухомим складом залізничних під`їзних колій, не залежно від кількості Рухомого складу, який залишився на залізничних під`їзних коліях понад строк надання Послуг з відстою.
Додатковими угодами № 1 від 20.06.2022, № 2 від 10.08.2022, № 3 від 09.09.2022, № 4 від 14.09.2022, № 5 від 20.12.2022 строк дії договору неодноразово продовжувався. Додатковою угодою № 12 від 27.11.2024 строк дії Договору продовжено до 31.12.2024, у всіх випадках Договір діє до повного виконання Сторонами своїх зобов`язань за надані послуги.
Відповідно до заявок Замовника від 20.08.2022 № 20/08-1, від 07.09.2022 № 07/09-1, від 15.09.2022 № 15/09-1 Виконавцем прийнято на відстій сім напіввагонів:
Вагон № 63935530 прийнято від станції Дарниця 07.09.2022 о 16:00
Вагон № 63936520 прийнято від станції Дарниця 07.09.2022 о 16:00
Вагон № 63934319 прийнято від станції Дарниця 07.09.2022 о 16:00
Вагон № 63936082 прийнято від станції Дарниця 15.09.2022 о 12:35
Вагон № 63936306 прийнято від станції Дарниця 15.09.2022 о 12:35
Вагон № 63922009 прийнято від станції Дарниця 20.08.2022 о 20:55
Вагон № 63925713 прийнято від станції Дарниця 20.08.2022 о 20:55
Прийняття вагонів для відстою підтверджується пам`ятками №№ 424, 429, 460 про подавання вагонів та накладними по кожному вагону, які надані філією «Головний інформаційно-обчислювальний центр» АТ «Укрзалізниця» листом від 27.05.2024 №ГІОЦ-46/525.
Згідно з вказаними заявками строк надання послуг з відстою був встановлений до 30.09.2022.
У подальшому листами (заявками) Замовника від 30.09.2022 № 30/09-1, від 31.10.2022 № 31/10-1, від 10.11.2022 № 10/11-1, від 24.11.2022 № 24/11-3, від 10.12.2022 № 10/12- 8, від 20.12.2022 № 20/12-2 строк відстою вагонів продовжувався. Останнім листом- заявкою від Замовника від 30.12.2022 № 30/12-1 строк відстою вагонів визначався з 01.01.2023 по 31.01.2023 (включно).
Позивач вказує, що з 01.02.2023 відповідач мав забрати сім вагонів з відстою, проте вагони продовжують знаходитись на залізничних коліях позивача, нових заявок у період 2023-2025 років на новий строк надання послуг з відстою відповідачем не надавалось.
Згідно з п. 2.11 Договору фактична передача вагонів Замовнику не відбулась, і вони продовжують знаходитись на колії позивача, що підтверджується складеним актом від 30.09.2025 та відповіддю філією «Головний інформаційно-обчислювальний центр» АТ «Укрзалізниця» листом від 27.05.2024 № ГІОЦ-46/525 про дислокацію вагонів.
У зв`язку з цим позивачем нараховано та пред`явлено до стягнення з відповідача штраф у розмірі 10 відсотків за кожну добу зайняття рухомим складом відповідача під`їзних залізничних колій позивача, розрахований відповідно до тарифів за заявкою від 30.12.2022 № 30/12-1 (вартість послуг за січень місяць 2023 року становила 20 832,00 грн з ПДВ), за період з 01.02.2023 по 30.09.2025, на загальну суму 2 026 953,60 грн.
Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає, що послуги з відстою вагонів надавались на підставі Договору увесь час його дії (до 31.12.2024), та продовжують надаватись надалі, що підтверджується актами надання послуг, рахунками на оплату та платіжними інструкціями на оплату наданих послуг, вважає дії позивача суперечливими та недобросовісними, а порушене право позивача - відсутнім.
Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.
За ч. 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.
Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання (ч. 1 ст. 550 ЦК України).
Частиною 1 ст. 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обов`язку в натурі.
За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Як вбачається з матеріалів справи, заявками від 30.09.2022 № 30/09-3, від 31.10.2022 № 31/10-5, від 10.11.2022 № 10/11-3, від 24.11.2022 № 24/11-3, від 30.11.2022 № 30/11-2, від 10.12.2022 № 10/12-8, від 30.12.2022 № 30/12-1 строк відстою вагонів продовжувався до 31.01.2023 включно.
По вказаним вище письмовим заявкам позивач не надав їх письмового погодження, але вчиняв дії, що підтверджували таке погодження, а саме направляв на адресу ТОВ «БГС Рейл Карго» рахунки на сплату послуг за наступний місяць з посиланням на Договір, які позивач оплачував, а також підписував акти наданих послуг за Договором та приймав оплату від відповідача.
Позивач зазначає, що з 01.02.2023 жодної письмової заявки на відстій вагонів не подавалося та відсутнє погодження позивача на такі заявки.
Зазначені твердження позивача спростовуються умовами укладеного сторонами договору та фактичними обставинами справи.
Так, позивач не заперечує існування письмових заявок Відповідача на відстій вагонів до 31.01.2023 (включно) та вважає, що лише після зазначеної дати було відсутнє погодження Позивача на заявки.
На заявки, які Відповідач подавав у письмовій формі (до 31.01.2023), Позивач також не надавав письмові Погодження, як передбачено у п. 2.2. Договору, що підтверджується їх відсутністю в матеріалах справи. 
Проте, Позивач вважає такі заявки погодженими, оскільки він на такі заявки Відповідача направляв рахунки на сплату послуг на наступний місяць, таким чином, підтверджуючи заявки Відповідача та не заперечуючи факту надання послуг.
Таким чином, незалежно від факту надання письмових погоджень від Позивача, подальші дії Позивача підтверджували погодження заявок та надання послуг.
Відповідно до п. 2.2. Договору за наявності технологічної можливості для надання Послуг з відстою, Виконавець протягом двох робочих днів з дня отримання Заявки погоджує її та направляє Замовнику письмове погодження (далі - Погодження). Разом з Погодженням Виконавець направляє рахунок для оплати послуг в порядку передбаченому Договором.
Як вказує відповідач, у подальшому, після 31.01.2023, ТОВ «БГС Рейл Карго» надавало заявки на надання послуг з відстою 7 вагонів на кожний наступний місяць в усній формі, без направлення письмових Заявок. Підтвердженням факту Погодження зі сторони Позивача цих заявок та надання послуг є надсилання кожного місяця на адресу ТОВ «БГС Рейл Карго» та електронну адресу директора ТОВ «БГС Рейл Карго» рахунків на сплату послуг на наступний місяць, що підтверджується наявними у матеріалах справи роздрукованими електронними листами, які надсилалися Позивачем директору ТОВ «БГС Рейл Карго».
Відповідно до п. 2.7. Договору розмір попередньої оплати (завдатку) вартості запланованих Послуг з відстою розраховується Виконавцем на підставі погодженої Заявки, виходячи з вартості Послуг з відстою визначеної п. 4.2. та вартості супутніх послуг визначених в п. 4.3. та п. 4.4. Договору.
Таким чином, враховуючи даний пункт Договору, Позивач міг надсилати Відповідачу рахунки на сплату послуг за наступний місяць (завдаток) лише на підставі погодженої заявки. А отже, надсилання таких рахунків на адресу Відповідача, підтверджує, що Позивач погодився надавати послуги на наступний місяць.
Вищевикладене спростовує твердження Позивача про те, що заявки після 01.02.2023 від Відповідача не надходили і що Відповідач мав забрати вагони з відстою.
Отже, зазначені дії Позивача (направлення листів з рахунком на наступний місяць) є підтвердженням погодження ним надання послуг з відстою вагонів Відповідача, а отже Сторонами була погоджена така спрощена форма взаємодії щодо замовлення та надання послуг по Договору.
Крім того, після 01.02.2023 від Позивача на адресу Відповідача не надходило жодних листів, претензій, вимог щодо необхідності прибрати вагони із залізничних під`їздних колій Позивача у зв`язку із закінчення строку дії заявок.
Позивач після, на його думку, закінчення строку дії заявок, систематично підписував додаткові угоди до Договору, які вносили зміни до п. 9.8. Договору та продовжували строк його дії.
Додатковим підтвердженням факту надання послуг відповідно до п. 4.10 Договору є підписані Сторонами акти надання послуг за весь період надання послуг відповідно до Договору (до жовтня 2025 року), оплата Відповідачем в повному обсязі послуг відповідно до зазначених актів та прийняття такої оплати Позивачем.
Також в листах від 27.02.2025, 10.03.2025 25.03.2025 на адресу Відповідача, Позивач наголошує на дійсності Договору та відповідальності Відповідача за оплату послуг.
З огляду на викладене, спростовуються доводи апелянта про невірне визначення судом умов застосування п.5.5 договору та не дослідження його умов.
Щодо доводів апелянта (позивача) про те, що з 01.02.2023 у Відповідача одночасно існує обовязок щодо сплати плати за відстій вагонів та паралельно штрафу, що передбачений п. 5.5. Договору, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до п. 2.7. Договору розмір попередньої оплати (завдатку) вартості запланованих Послуг з відстою розраховується Виконавцем на підставі погодженої Заявки, виходячи з вартості Послуг з відстою визначеної п. 4.2. та вартості супутніх послуг визначених в п. 4.3. та п. 4.4. Договору. При розрахунку загальної вартості Послуг з відстою за кожною заявкою враховується кількість Рухомого складу для відстою та кількість діб надання Послуг з відстою. Загальна вартість Послуг з відстою за кожною Заявкою, яка підлягає оплаті в порядку передбаченому в Договорі, вказується виконавцем в погодженні.
Відповідно до п. 4.10 Договору Виконавець за результатами звітного місяця оформляє надання послуг, зокрема, Актом виконаних робіт.
Таким чином, послуги з відстою надаються в наступному порядку: подання Замовником Заявок, їх підтвердження зі сторони Виконавця, шляхом надсилання рахунку, та підписання Актів виконаних робіт, які підтверджують факт надання та отримання відповідних послуг .
Відповідно до п. 2.11 Договору закінченням відстою Рухомого складу Замовника є фактичний час його передачі в місцях відстою Виконавцю, що підтверджується Актом загальної форми, який складається Виконавцем і підписується уповноваженими представниками Сторін.
Факт закінчення надання послуг з відстою відповідно до умов Договору підтверджується Актом загальної форми, який складається ПАТ «Київ-Дніпровське МППЗТ». 
Проте, Позивач такого акту не складав та не направляв на адресу Відповідача для підписання, що підтверджує факт надання Позивачем послуг з відстою вагонів відповідно до умов Договору.
Відповідно до п. 5.5. Договору якщо після спливу строку надання послуг з відстою (зайняття залізничних під`їзних колій рухомим складом Замовника) визначеного в погодженій Заявці Замовник не звільнив залізничні під`їзні колії від рухомого складу, останній сплачує Виконавцю штраф у розмірі 10 (десяти) відсотків від загальної вартості послуг з відстою за відповідною заявкою за кожну повну добу заняття рухомим складом залізничних під`їзних колій, не залежно від кількості рухомого складу, який залишився на залізничних під`їзних коліях понад строк надання послуг з відстою.
Аналізуючи положення Договору в частині встановлення у п. 5.5. штрафної санкції, вбачається, що така штрафна санкція сплачується, коли 
1) відсутня заявка Замовника на надання послуг, 2) відсутній факт підтвердження надання послуг (відсутність актів виконаних робіт), але 3) Замовник не звільняє залізничні колії Виконавця (Позивача) від свого рухомого складу. 
У такому разі і застосовується штрафна санкція, передбачена пунктом 5.5. Договору, як компенсація Виконавцю вартості послуг з відстою, коли відповідно до умов Договору послуги не надаються, не оплачуються, а вагони продовжують знаходиться на коліях Позивача.
Проте, в період з 01.02.2023 по 30.09.2025, за який Позивач просить стягнути штраф з Відповідача, Позивач направляв Відповідачу рахунки на оплату послуг, Позивач надавав послуги з відстою рухомого складу відповідно до отриманих від Відповідача заявок, Позивач направляв Відповідачу та підписував акти наданих послуг за цей період та отримав відповідну оплату.
Таким чином, факт надання послуг не заперечує жодна із сторін Договору, а отже відсутні підстави для стягнення штрафної санкції, передбаченої п. 5.5. Договору.
Дії Позивача у спірних правовідносинах спрямовані одночасно і на отримання плати на надані послуги і на отримання компенсації, а саме штрафу, який сплачується тоді, коли відсутній факт надання послуг (заявки, підписані сторонами акти) та відповідно оплата за надані послуги. 
Такі дії Позивача суперечать умовам Договору та природі штрафу, передбаченого у п. 5.5. Договору.
З огляду на встановлені обставини справи в їх сукупності, колегія суддів погоджується з висновками місцевого господарського суду про відмову в позові, оскільки обидві сторони виконували умови Договору і після закінчення строку його дії (31.12.2024): позивач виставляв рахунки на оплату послуг, відповідач їх оплачував, обидві сторони підписували акти наданих послуг.
Додатковою угодою №12 від 27.11.2024 до Договору сторони погодили, що даний Договір набуває чинності з 28 квітня 2022 року і діє до 31 грудня 2024 року (включно). У всіх випадках цей Договір діє до здійснення всіх за надані послуги. Кожна зі Сторін вправі в односторонньому порядку відмовитись від Договору до закінчення строку його дії шляхом направлення письмового повідомлення про розірвання Договору іншій Стороні не менше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до дати розірвання.
Доказів направлення будь-якою із сторін повідомлення про розірвання Договору відповідно до його п. 9.8. матеріали справи не містять, отже, правовідносини між сторонами регулюються умовами цієї угоди.
Оскільки доказів направлення позивачем вимоги про звільнення залізничних під`їзних колій від вагонів відповідача матеріали справи не містять, з огляду на фактичне виконання обома сторонами умов Договору після закінчення строку дії Заявок, відсутності вимог щодо звільнення колій, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач не може вважатись таким, що прострочив виконання такого зобов`язання.
Одночасно суд встановив відсутність підстав для притягнення відповідача до відповідальності згідно з п. 5.5. Договору, що тягне за собою відмову в задоволенні позову, з чим погоджується колегія суддів.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині оскарження додаткового рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 у справі №910/12500/25, колегія суддів зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2026 до суду надійшла заява Товариства з обмеженою відповідальністю "БГС Рейл Карго" про ухвалення додаткового рішення про стягнення з позивача 90 000,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.
23.01.2026 від позивача надійшли заперечення щодо неспівмірності заявлених відповідачем витрат.
Товариством з обмеженою відповідальністю "БГС Рейл Карго" до стягнення з позивача заявлені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 90 000,00 грн на підставі: Договору про надання правової допомоги від 01.01.2025, укладеного між відповідачем та адвокатом Сидоренко Дариною Олександрівною, додаткових угод № 1 від 10.10.2025 та № 2 від 01.11.2025 до цього Договору, Актів наданих послуг № 1 від 24.10.2025 на суму 75 000,00 грн, № 2 від 30.12.2025 на суму 10 000,00 грн, Договору про надання правової допомоги від 01.01.2026, додаткової угоди №1 від 01.01.2026 до цього Договору та Акту наданих послуг № 1 від 15.01.2026 на суму 5 000,00 грн.
Надання відповідачу правничої допомоги підтверджується матеріалами справи.
Відповідач у поданих запереченнях зазначає про необґрунтованість та неспіврозмірність такої вартості наданих адвокатом послуг, вважає співмірною вартість таких послуг у сумі 10 000,00 грн.
Відповідно до ч. 8 ст. 129 ГПК України розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до пункту 12 частини 3 статті 2 Господарського процесуального кодексу України однією з основних засад (принципів) господарського судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення.
Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору.
Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи:
1) попереднє визначення суми судових витрат на професійну правничу допомогу (стаття 124 Господарського процесуального кодексу України);
2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 126 Господарського процесуального кодексу України): - подання (1) заяви (клопотання) про відшкодування судових витрат на професійну правничу допомогу разом з (2) детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, і здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, та (3) доказами, що підтверджують здійснення робіт (наданих послуг) і розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи; - зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу;
3) розподіл судових витрат (стаття 129 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно зі статтею 123 зазначеного Кодексу судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
Статтею 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Відповідно до частин 1, 2 статті 126 Господарського процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на професійну правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу професійну правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката, визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Разом із тим розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду (частина 8 статті 129 Господарського процесуального кодексу України).
Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (частина 3 статті 126 цього Кодексу).
Водночас за змістом частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
У розумінні положень частини 5 статті 126 Господарського процесуального кодексу України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Загальне правило розподілу судових витрат визначене в частині 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Разом із тим, у частині 5 наведеної норми цього Кодексу визначено критерії, керуючись якими суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від вказаного загального правила при вирішенні питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення.
Зокрема відповідно до частини 5 статті 129 Господарського процесуального кодексу України під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд враховує:
1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи;
2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, у тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес;
3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо;
4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
При цьому, на предмет відповідності зазначеним критеріям суд має оцінювати поведінку/дії/бездіяльність обох сторін при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Випадки, за яких суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат, унормованого частиною 4 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, визначені також положеннями частин 6, 7, 9 статті 129 цього Кодексу.
Таким чином, зважаючи на наведені положення законодавства, у разі недотримання вимог частини 4 статті 126 Господарського процесуального кодексу України суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (частини 5-6 статті 126 Господарського процесуального кодексу України).
Водночас під час вирішення питання про розподіл судових витрат господарський суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частинами 5-7, 9 статті 129 Господарського процесуального кодексу України, може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу.
Суд зазначає, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява №19336/04).
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 11.05.2018 у справі №910/8443/17 та у практиці Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у п. 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, п.п.34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, п.80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, п.88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, що підлягають розподілу між сторонами (ч.ч. 5-6 ст. 126 ГПК України).
Таку правову позицію щодо права суду зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони, викладено в постановах об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, від 22.11.2019 у справі №902/347/18, від 06.12.2019 у справі № 910/353/19.
Тобто, суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також - чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Так, відповідно до статті 15 Господарського процесуального кодексу України суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання господарського судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.
Проаналізувавши наданий представником відповідача обсяг послуг, врахувавши складність справи, характер спірних правовідносин, а також те, що стягнення витрат на професійну правничу допомогу з позивача не може бути ані способом надмірного збагачення сторони, на користь якої такі витрати стягуються, ані становити для неї по суті додатковий спосіб отримання доходу, керуючись принципами справедливості, верховенства права, критеріями реальності адвокатських витрат в контексті їхньої дійсності та необхідності, а також критерію розумності їхнього розміру, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про підставність заперечень позивача, у зв`язку з чим витрати відповідача зменшено до 40 000,00 грн.
Колегія суддів відзначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.
Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява № 19336/04).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Тобто, суд оцінює рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи була їх сума обґрунтованою, відповідно сама лише відсутність обгрунтованих заперечень відповідача по сумі витрат, не є підставою для безумовного стягнення їх заявленого розміру.
Таким чином, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити із встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», враховуючи при цьому положення законодавства щодо критеріїв визначення розміру витрат на правничу допомогу. Близька за змістом правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 06.07.2023 у праві № 910/19160/21.
Апеляційним господарським судом враховано зазначену судову практику та оцінюючи надані відповідачем докази на підтвердження понесених ним витрат на правову допомогу в суді першої інстанції, враховуючи, що умови договору адвоката з клієнтом не є обов`язковими для суду, а з урахуванням матеріалів справи, її категорії та складності, характеру та обсягу наданих адвокатом послуг, виходячи з принципу розумності, справедливості та пропорційності відшкодуванню за рахунок позивача підлягають судові витрати на професійну правничу допомогу понесені в суді першої інстанції в розмірі 40 000,00 грн., про що правильно зазначив суд першої інстанції в оскаржуваному додатковому рішенні.
При цьому підстав для відмови в повному обсязі у задоволенні заяви відповідача про стягнення витрат на правову допомогу в суді апеляційної інстанції колегія суддів не вбачає.
Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу обґрунтовано не досліджувались судом з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, та дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви.
Частинами 3, 4 статті 13 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до положень ст. 2 ГПК України завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних із здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Згідно з ч. 1, 2 ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до п.58 рішення ЄСПЛ Справа «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04) від 10.02.2010 у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994, серія А, №303-А, п.29).
При цьому, колегія суддів зазначає, що враховуючи положення частини 1 статті 9 Конституції України та беручи до уваги ратифікацію Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та протоколів №2,4,7,11 до Конвенції та прийняття Закону України від 23.02.2006 №3477-IV (3477-15) "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди також повинні застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04.11.1950) та рішення Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі "Проніна проти України" у рішенні від 18.07.2006 та у справі "Трофимчук проти України" у рішенні від 28.10.2010 зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент сторін. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують вірних по суті рішення та додаткового рішення суду, при ухваленні яких судом надано оцінку як кожному доказу окремо, так і в їх сукупності, вірно встановлено характер спірних правовідносин та в цілому правильно застосовані норми матеріального права, які їх регулюють.
Наведені в апеляційній скарзі доводи фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди позивача з висновками суду першої інстанції про відмову в позові та часткове задоволення заяви відповідача про розподіл витрат, а тому не дають підстав для висновку про неправильне застосування місцевим судом норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що у апеляційній скарзі не наведено достатніх та переконливих доводів, на підставі яких колегія суддів могла б дійти висновку про помилковість висновків суду першої інстанції.
Доводи та міркування скаржника, викладені ним в апеляційній скарзі, окрім зазначених у мотивувальній частині постанови, взяті судом до уваги у тій мірі, в якій вони узгоджуються з викладеним у даній справі, та не впливають на прийняття рішення у даному спорі, внаслідок чого у задоволенні апеляційної скарги позивача належить відмовити.
Статтею 276 ГПК України встановлено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вказані обставини, ґрунтуючись на матеріалах справи, доводи позивача (апелянта) суд визнає такими, що не мають суттєвого впливу на прийняття рішення та додаткового рішення у даній справі та не спростовують правильних висновків суду.
Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв`язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст.129 ГПК України покладаються на апелянта.
Керуючись ст.ст. 129, 269, 270, 275, ст.ст. 281 - 284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд, -
ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту" на рішення Господарського суду міста Києва від 15.01.2026 та на додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 у справі №910/12500/25 залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 у справі №910/12500/25 залишити без змін. 
3. Додаткове рішення Господарського суду міста Києва від 05.02.2026 у справі №910/12500/25 залишити без змін.
4. Витрати на сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покласти на Приватне акціонерне товариство "Київ-Дніпровське міжгалузеве підприємство промислового залізничного транспорту".
4. Матеріали справи №910/12500/25 повернути до Господарського суду міста Києва.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови підписано 18.06.2026 після виходу судді Бестаченко О.Л. з лікарняного та відпустки.

Головуючий суддя І.М. Скрипка 
Судді О.Л. Бестаченко

Ю.А. Шаратов