ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 травня 2026 року	справа № 380/7941/26	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії, -
в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) із вимогами:
- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), щодо утримання військового збору у розмірі 5% з суми, виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення суду від 17 вересня 2025 року у справі № 380/12916/25;
- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 , надлишково утриманий військовий збір, а саме 3,5% від суми, виплаченої на виконання рішення суду від 17 вересня 2025 року у справі № 380/12916/25 за весь час затримки виплати, з лютого 2020 року по день її фактичної виплати 27.01.2026.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у період з 01.01.2015 по 28.02.2025 включно проходив військову службу та перебував на грошовому забезпеченні у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовій частині НОМЕР_1 ). Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.02.2025 № 80-ОС позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення з 28.02.2025. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі № 380/12916/25, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2026 року, на відповідача було покладено обов`язок здійснити перерахунок та виплатити позивачу грошове забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 18 липня 2022 року, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 з урахуванням раніше виплачених сум. На виконання вказаного рішення суду відповідач 27.01.2026 здійснив виплату грошового забезпечення в сумі 125219,04 грн. Разом з тим, з нарахованої згідно з довідкою-розрахунком суми 131809,52 грн відповідач утримав військовий збір за ставкою 5%, що становить 6590,48 грн. Позивач вважає такі дії відповідача протиправними, оскільки виплачені кошти є грошовим забезпеченням військовослужбовця Державної прикордонної служби України, до якого згідно з підпунктом 4 підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України застосовується ставка військового збору 1,5%. Зазначає, що втрата позивачем статусу військовослужбовця на час виплати грошового забезпечення не звільняє відповідача від обов`язку утримати військовий збір саме за тією ставкою, яка передбачена законом для цього виду доходу, оскільки саме дії відповідача (несвоєчасне нарахування і виплата) призвели до того, що виплата відбулася після звільнення позивача з військової служби.
Ухвалою від 27.04.2026 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін.
На адресу суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив. В обґрунтування своєї позиції зазначив, що ІНФОРМАЦІЯ_2 27.01.2026 виконало рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.09.2025 у справі № 380/12916/25 у повному обсязі. Стосовно утриманого військового збору за ставкою 5% відповідач вказав, що у січні 2026 року, коли здійснювалася виплата, позивач не проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_3 та не мав статусу ні військовослужбовця, ні працівника, у зв`язку з чим застосувати ставку військового збору 1,5% підстав не було. Послався на положення підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ Податкового кодексу України, за якими з 01.12.2024 ставка військового збору становить 5% від об`єкта оподаткування. Зазначив, що військовий збір справляється у місяці фактичної виплати доходу, а не за період його нарахування, а отже, навіть якщо доходи нараховані за попередній період, але виплата здійснена у поточному місяці, військовий збір утримується за правилами і ставкою, що діють у місяці виплати. Також послався на отриману ним індивідуальну податкову консультацію ГУ ДПС у Львівській області № 3352/ІПК/99-00-24-03-03 від 19.06.2025, у якій податковим органом підтверджено правомірність застосування ставки військового збору 5% з виплат за рішенням суду, нарахованих звільненим військовослужбовцям. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Суд вивчив матеріали справи, з`ясував обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідив докази, якими вони обґрунтовуються та встановив таке.
ОСОБА_1 у період з 01.01.2015 по 28.02.2025 проходив військову службу у ІНФОРМАЦІЯ_1 (військовій частині НОМЕР_1 ), що підтверджується особистими картками грошового забезпечення позивача за 2015-2025 роки та сторонами не заперечується.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 14.02.2025 № 63-ОС припинено (розірвано) контракт та звільнено з військової служби майстер-сержанта ОСОБА_1 згідно з підпунктом «г» пункту 3 частини п`ятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (через сімейні обставини).
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 27.02.2025 № 80-ОС майстер-сержанта ОСОБА_1 виключено зі списків особового складу ІНФОРМАЦІЯ_4 та всіх видів забезпечення з 28 лютого 2025 року.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі № 380/12916/25, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 16 січня 2026 року, визнано протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), які полягають у застосуванні з 29.01.2020 по 18.07.2022 розрахункової величини прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2018, при нарахуванні ОСОБА_1 грошового забезпечення; зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 здійснити перерахунок та виплатити на користь ОСОБА_1 грошове забезпечення за період з 29 січня 2020 року по 18 липня 2022 року, грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, на 01 січня 2021 року, на 01 січня 2022 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з пунктом 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» з урахуванням раніше виплачених сум.
На виконання зазначеного рішення суду ІНФОРМАЦІЯ_2 склало довідку-перерахунок від 25.01.2026 № 09/13, відповідно до якої загальна сума грошового забезпечення, що підлягає донарахуванню позивачу за період з січня 2020 року по липень 2022 року, становить 131809,52 грн. Відповідно до платіжної інструкції № 72 від 26.01.2026 на банківський рахунок позивача 27.01.2026 перераховано 125219,04 грн, що підтверджується випискою АТ КБ «ПриватБанк» від 27.01.2026 № Q3T7048HMT89PRTG.
Тобто з нарахованої суми 131809,52 грн відповідачем утримано військовий збір у розмірі 6590,48 грн (5% від суми нарахування), що не заперечується сторонами.
На адвокатський запит представника позивача від 04.02.2026 ІНФОРМАЦІЯ_2 листом від 05.02.2026 № 09/1359-26-Вих повідомило про виконання судового рішення з наданням копії довідки від 25.01.2026 № 09/13 та платіжної інструкції від 26.01.2026 № 72.
Вважаючи протиправними дії відповідача щодо утримання військового збору за ставкою 5% з суми грошового забезпечення, виплаченого на виконання судового рішення, позивач звернувся з цим позовом до суду.
При вирішенні спору по суті суд керується таким.
Частиною другою статті 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право, зокрема, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 № 2232-XII військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язана із захистом Вітчизни. У зв`язку з особливим характером військової служби військовослужбовцям надаються передбачені законом пільги, гарантії та компенсації.
Згідно з частинами першою та другою статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 № 2011-XII держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. До складу грошового забезпечення військовослужбовця входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 293 Положення про проходження громадянами України військової служби у Державній прикордонній службі України, затвердженого Указом Президента України від 29.12.2009 № 1115, особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу органу Держприкордонслужби розраховується за всіма видами належного їй на день звільнення матеріального та грошового забезпечення.
Згідно з пунктом 14 розділу І «Загальні положення» Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 № 260 (положення якого за аналогією застосовуються і до правовідносин у сфері грошового забезпечення військовослужбовців Державної прикордонної служби України), грошове забезпечення, не виплачене своєчасно або виплачене в меншому, ніж належало, розмірі, виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав право на нього.
З наведеного слідує, що грошове забезпечення військовослужбовця зберігає свою правову природу (тобто залишається саме грошовим забезпеченням, а не іншим доходом) у разі його виплати в подальшому, у тому числі після звільнення особи з військової служби. Така виплата здійснюється не у зв`язку з тим, що особа набула якогось нового статусу, а саме на підставі того права, яке у неї виникло у зв`язку з проходженням військової служби та яке не було реалізовано своєчасно з вини військової частини.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 23.01.2025 у справі № 400/4829/24, у якій наголошено, що у разі виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України у меншому, ніж належить розмірі, таке грошове забезпечення виплачується за весь період, протягом якого військовослужбовець мав на нього право, і норма пункту 14 Порядку № 260 у цьому аспекті залишилася чинною і після набрання чинності Законом України № 2352-IX.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулюються Податковим кодексом України (далі - ПК України).
Згідно з пунктом 16-1 підрозділу 10 «Інші перехідні положення» розділу ХХ «Перехідні положення» Податкового кодексу України тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.
Підпунктом 1 підпункту 1.1 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України визначено, що платниками збору є, зокрема, особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 ПК України платниками податку є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.
Згідно з підпунктом 1 підпункту 1.2 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України об`єктом оподаткування збором для платників, зазначених у підпункті 1 підпункту 1.1 цього пункту, є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу.
Відповідно до підпункту 163.1.1 пункту 163.1 статті 163 ПК України об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід, до складу якого включаються доходи, перелік яких визначено пунктом 164.2 статті 164 цього Кодексу.
Законом України від 10.10.2024 № 4015-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо забезпечення збалансованості бюджетних надходжень у період дії воєнного стану», який набрав чинності 01.12.2024, ставку військового збору підвищено з 1,5% до 5% від оподатковуваного доходу фізичних осіб.
Водночас Законом України від 04.12.2024 № 4113-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо стимулювання розвитку цифрової економіки в Україні» уточнено перелік доходів, до яких застосовується ставка військового збору 1,5%.
Згідно з підпунктом 1 підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України (у редакції, чинній на час спірних правовідносин) ставка військового збору становить, зокрема, для платників, зазначених у підпункті 1 підпункту 1.1 цього пункту, - 5 відсотків від об`єкта оподаткування, визначеного підпунктом 1 підпункту 1.2 цього пункту, крім доходів, які оподатковуються за ставкою, визначеною підпунктом 4 цього підпункту.
Підпунктом 4 підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України передбачено, що ставка військового збору становить 1,5 відсотка - для доходів, одержаних у вигляді грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, які здійснюються відповідно до законодавства України (за винятком доходів, які звільняються від оподаткування військовим збором відповідно до підпункту 1.7 пункту 16-1 цього підрозділу) військовослужбовцями та працівниками Збройних Сил України, Служби безпеки України, Служби зовнішньої розвідки України, Головного управління розвідки Міністерства оборони України, Національної гвардії України, Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, Державної спеціальної служби транспорту України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави зробити висновок, що визначальним критерієм для застосування пільгової ставки військового збору у розмірі 1,5 відсотка є вид доходу (грошове забезпечення, грошові винагороди та інші виплати, які здійснюються відповідно до законодавства військовослужбовцям та працівникам перелічених у законі військових формувань і силових структур), а не статус особи на момент фактичної виплати такого доходу.
Інакше кажучи, ставка військового збору 1,5% застосовується до доходів, які за своєю правовою природою є грошовим забезпеченням військовослужбовця Державної прикордонної служби України, виплачуваним відповідно до законодавства України, незалежно від моменту такої виплати.
Тлумачення відповідачем зазначених норм у спосіб, який ставить можливість застосування пільгової ставки в залежність виключно від того, чи перебуває особа на військовій службі станом на день фактичної виплати, не узгоджується ані з буквальним змістом підпункту 4 підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, ані з принципом стабільності податкового законодавства, закріпленим у підпункті 4.1.9 пункту 4.1 статті 4 ПК України, ані з принципом, відповідно до якого податковий обов`язок не може погіршувати майнове становище особи внаслідок порушення з боку держави.
Принциповим у цьому контексті є те, що сама подія, з якою закон пов`язує виникнення права на цей дохід - проходження позивачем військової служби у Державній прикордонній службі України - відбулася у періоди з 29.01.2020 по 18.07.2022, тобто у час, коли ставка військового збору становила 1,5 % і коли позивач безсумнівно мав статус військовослужбовця. Якби відповідач належним чином виконав свої обов`язки і своєчасно нараховував та виплачував позивачу грошове забезпечення у повному розмірі, питання про застосування іншої (підвищеної) ставки військового збору взагалі не виникало б.
Виплата нарахованих сум у січні 2026 року стала можливою лише внаслідок ухвалення судового рішення, яке зобов`язало відповідача здійснити перерахунок. Сама ж необхідність такого судового перерахунку зумовлена виключно протиправною поведінкою відповідача, що встановлено судовим рішенням, яке набрало законної сили, у справі № 380/12916/25.
За таких обставин застосування відповідачем підвищеної ставки військового збору (5%) фактично призводить до того, що позивач, чиї права були порушені попередньою бездіяльністю відповідача та відновлені на підставі судового рішення, поставлений у гірше майнове становище порівняно з тим, у якому він перебував би, якби відповідач діяв правомірно (нарахування і виплата у відповідні періоди 2020-2022 років за ставкою 1,5%). Такий результат суперечить компенсаторній меті відновлення порушеного права та принципу заборони отримання вигоди із власної протиправної поведінки.
Доводи відповідача про те, що військовий збір справляється у місяці фактичної виплати доходу, а не за період його нарахування, суд відхиляє, оскільки ані пункт 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України, ані стаття 168 ПК України не містять норм, які б змінювали саму правову природу доходу (як грошового забезпечення військовослужбовця Державної прикордонної служби України) залежно від моменту його виплати. Положення абзацу другого підпункту 164.1.2 пункту 164.1 статті 164 ПК України регулюють лише питання, до якого податкового періоду включається такий дохід, але не змінюють кваліфікацію доходу та, відповідно, ставку, що до нього застосовується згідно зі спеціальною нормою підпункту 4 підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ ПК України.
Щодо посилання відповідача на індивідуальну податкову консультацію ГУ ДПС у Львівській області від 19.06.2025 № 3352/ІПК/99-00-24-03-03, у якій податковий орган висловив правову позицію про оподаткування виплат за рішеннями судів за ставкою 5%, суд зазначає, що відповідно до пункту 52.2 статті 52 ПК України індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію.
Згідно зі статтею 53 ПК України платник податків, який діяв відповідно до індивідуальної податкової консультації, не може бути притягнутий до відповідальності, включаючи фінансову (штрафні санкції та/або пеню), за діяння, що містить ознаки податкового правопорушення, вчинене внаслідок такого діяння. Втім, факт надання індивідуальної податкової консультації звільняє платника лише від відповідальності за порушення, але не свідчить про автоматичну правомірність дій такого платника та не позбавляє суд можливості і обов`язку самостійно встановлювати зміст норм права, що підлягають застосуванню у конкретній справі.
Більше того, відповідно до частини п`ятої статті 242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість індивідуальні податкові консультації, надані конкретному платнику податків, такою силою не наділені і у будь-якому разі не можуть нівелювати імперативні приписи закону.
Окремо суд звертає увагу на те, що сама індивідуальна податкова консультація, на яку посилається відповідач, не може бути взята до уваги, оскільки вона дана іншому платнику податків (Західному регіональному управлінню) як податковому агенту, а не позивачу як платнику податку. Відтак така консультація не може бути підставою для надлишкового утримання збору з доходу самого позивача.
Стосовно правової природи виплаченої суми суд також зауважує, що, як вбачається з призначення платежу у платіжній інструкції № 72 від 26.01.2026 («перерах. ГЗ ОСОБА_1 »), сам відповідач кваліфікував виплачені кошти саме як грошове забезпечення (ГЗ), а не як «інший дохід». Така кваліфікація сторонами підтверджена і у судовому рішенні від 17.09.2025 у справі № 380/12916/25, яке прямо стосується перерахунку саме грошового забезпечення військовослужбовця.
З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що до спірних виплат підлягала застосуванню ставка військового збору 1,5%, передбачена підпунктом 4 підпункту 1.3 пункту 16-1 підрозділу 10 розділу ХХ «Перехідні положення» ПК України, а не ставка 5%, як це помилково зробив відповідач.
Отже, дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військової частини НОМЕР_1 ) щодо утримання військового збору у розмірі 5% з суми грошового забезпечення, виплаченого позивачу на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі № 380/12916/25, є протиправними і ця позовна вимога підлягає задоволенню.
Щодо позовної вимоги про зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу надлишково утриманий військовий збір (3,5% від суми виплати) суд зазначає таке.
Верховний Суд у пункті 62 постанови від 31.05.2021 у справі № 420/7110/19 зазначив, що обраний позивачем спосіб захисту повинен: а) відповідати змісту порушеного права (вимога повинна співвідноситися із обставинами порушення права чи законного інтересу); б) забезпечувати реальне поновлення прав у випадку задоволення позову (у результаті виконання рішення суду особа фактично повернеться в той стан, у якому перебувала до моменту порушення її права чи законного інтересу).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово, зокрема у постановах від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 21.08.2019 у справі № 911/3681/17, зазначала, що застосування конкретного способу захисту права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам.
З огляду на встановлення судом факту протиправного утримання відповідачем 3,5% з суми грошового забезпечення позивача, належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача у спірних правовідносинах є зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачу надлишково утримані кошти у розмірі 3,5% від суми, виплаченої на виконання рішення суду від 17 вересня 2025 року у справі № 380/12916/25.
При цьому суд встановив, що загальна сума грошового забезпечення, нарахованого позивачу за період з 29.01.2020 по 18.07.2022 на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 вересня 2025 року у справі № 380/12916/25, згідно з довідкою-перерахунком від 25.01.2026 № 09/13 становить 131809,52 грн. Сума надлишково утриманого військового збору, тобто різниця між фактично утриманим військовим збором (5% - 6590,48 грн) та військовим збором, який мав бути утриманий відповідно до закону (1,5% - 1977,14 грн), становить 4613,34 грн (3,5 % від 131809,52 грн).
Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому позов слід задовольнити.
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
У розумінні частини другої статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Матеріали справи свідчать, що зазначені критерії відповідачем не дотримано в частині застосування ставки військового збору 5% замість 1,5%, що зумовило звернення позивача за захистом порушених прав та інтересів до суду.
З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору за подання цього позову, доказів понесення інших судових витрат останнім не надано, то такі, в силу приписів, ст. 139 КАС України, розподілу не підлягають.
Керуючись статтями 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:

адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ), щодо утримання військового збору у розмірі 5% з суми, виплаченого ОСОБА_1 грошового забезпечення на виконання рішення суду від 17 вересня 2025 року у справі № 380/12916/25.
Зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) (ЄДРПОУ НОМЕР_2 ) нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_3 ), надлишково утриманий військовий збір, а саме 3,5% від суми, виплаченої на виконання рішення суду від 17 вересня 2025 року у справі № 380/12916/25 за весь час затримки виплати, з лютого 2020 року по день її фактичної виплати 27.01.2026.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.