Номер провадження: 22-ц/813/642/26 
Справа № 523/19991/20
Головуючий у першій інстанції Далеко К.О.
Доповідач Назарова М. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12.05.2026 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого Назарової М.В.,
суддів: Коновалової В.А., Кострицького В.В.,
за участю секретаря Соболєвої Р.М.,
учасники справи: позивач - ОСОБА_1 , відповідачі - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань в порядку спрощеного позовного провадження
апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Карпенко Валерії Ігорівни 
на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2024 року, ухвалене Суворовським районним судом м. Одеси, у складі: судді Далеко К.О. в приміщенні того ж суду,
у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності,

в с т а н о в и в:

У грудні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому із посиланням як на правове обґрунтування своїх вимог на положення ст. 16, 203, 216, 237, 239, 248, 328, 344, 392, 1000 ЦК України просив:
1) визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 , посвідчений 11 червня 2020 року Поліщук Г.П., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1127;
2) визнати за ОСОБА_1 право власності на квартиру АДРЕСА_1 , та складається з двох кімнат, загальною площею 45,0 кв.м, в тому числі, житловою площею 27,6 кв.м, в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_5 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
3) в порядку виконання рішення суду:
- скасувати в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П., індексний номер № 52619533 від 11.06.2020 року про реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 ;
- припинити право власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , яка складається з двох житлових кімнат, загальною площею 45,0 кв.м, в тому числі, житловою площею 27,6 кв.м.
В обґрунтування позову зазначає, що згідно заповіту від 03 березня 2020 року, посвідченого об 11:35 приватним нотаріусом ОМНО, Медведенко Г.В., за реєстровими номерами 404, 405, ОСОБА_5 на випадок своєї смерті зробив розпорядження щодо заповідання позивачу ОСОБА_1 всього свого майна, з чого би воно не складалось та де б воно не знаходилось. 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Позивач звернувся до приватного нотаріуса Одеського нотаріального округу Гребенюк І.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 , як спадкоємець за заповітом, в межах шестимісячного строку, було заведено спадкову справу. Однак, позивач дізнався, що квартира АДРЕСА_1 , належить сторонній особі - ОСОБА_2 , згідно договору купівлі-продажу квартири, укладеному між останньою та ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_3 , посвідченого 11 червня 2020 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1127. 
Позивач вважає наведений договір купівлі-продажу квартири недійсним, оскільки Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, станом на 21 грудня 2020 року, підтверджується, що приватним нотаріусом ОМНО Поліщук Г.П. було прийнято рішення про державну реєстрацію права власності за ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору від 11 червня 2020 року (16:06:27). Позивачу відомо, що ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 о 7:00 годин у лікарні. Згідно епікризу (посмертного) за № 6359: «пацієнт доставлений швидкою допомогою з інфекційної лікарні, куди потрапив о 9:30 - 08.06.2020 року. Знайдений вдома без свідомості, у зв`язку з фебрильною температурою тіла доставлений в інфекційну лікарню. При надходженні неврологічний статус - Кома III. 11.06.2020 року о 6:30 сталася зупинка серцевої діяльності. 
З огляду на викладене, оскільки ОСОБА_3 при укладенні оскаржуваного договору діяв згідно довіреності від імені ОСОБА_5 , який був померлим на час укладення договору, даний договір не міг породжувати ніяких правових наслідків, що є порушенням публічного порядку, та є всі підстави для визнання договору недійсним. Постановою нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину від 15 грудня 2020 року, через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів. Оскільки позивач позбавлений можливості оформити спадкові права у нотаріальному порядку, то він звернувся до суду за захистом своїх прав (т. 1, а.с. 4-40).
19.02.2021 представник відповідача ОСОБА_2 - адвокат Гаврилін А.В. подав до суду відзив на позовну заяву, яким позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування відзиву зазначив, що заповіт, який був складений на користь позивача, було посвідчено за відсутності заповідача, а також без оригіналів документів, що посвідчують особу заповідача. Починаючи з 2015 року, відповідачі доглядали за ОСОБА_5 та його мамою ОСОБА_7 . Також, після смерті матері, відповідачі продовжували сумлінно виконувати свої обов`язки щодо утримання ОСОБА_5 до дня його смерті. Догляд за зазначеними особами було здійснено за взаємною згодою, із урахуванням того, що квартира, яка належала ОСОБА_5 , після їх смерті залишиться ОСОБА_2 або ОСОБА_3 . На особисті кошти відповідачів, було найнято ОСОБА_9 , яка кожного дня доглядала ОСОБА_5 , готувала йому їжу, прибиралась та робила всі необхідні дії для належного догляду за ним. Відповідачі купували продукти харчування, одяг та інші необхідні для життя речі, сплачували комунальні послуги, купували ліки та сплачували за лікування померлих ОСОБА_5 . ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . ОСОБА_5 помер ІНФОРМАЦІЯ_1 . У 2018 році ОСОБА_5 доручив відповідачам виконати цілий ряд юридичних операцій з нерухомим майном. Для виконання доручення, ОСОБА_5 надав ОСОБА_3 оригінал свого паспорта та оригінал довідки про присвоєння ідентифікаційного коду. Зазначені документи не повертались померлому та залишились до його смерті у відповідачів. Отже, невідомо, яким чином нотаріус посвідчував заповіт без наявності оригіналів документів, що посвідчують особу. Відповідно до копії заповіту, його було посвідчено нотаріусом 03 березня 2020 року об 11 годині 35 хвилин. Разом із тим, ОСОБА_9 , яка доглядала за ОСОБА_5 , кожного дня надавала звіт про стан здоров`я, та про виконану роботу, у тому числі з додаванням фотографій на месенджер Facebook відповідачам. Після дослідження листування у месенджері Facebook між особою, яка доглядала померлого ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було встановлено, що 03 березня 2020 року об 11 годині ранку ОСОБА_5 знаходився у своїй квартирі разом із особою, яка його доглядала, про що свідчить фіксація відправлення фотокарток з присутністю самого ОСОБА_5 . Таким чином, складання та посвідчення заповіту відбулось без участі самого заповідача ОСОБА_5 . Зазначені обставини, як вважає відповідач, вказують на вчинення кримінального злочину позивачем за попередньою домовленістю із нотаріусом та особою, яка підписала заповіт від імені ОСОБА_5 . Після смерті ОСОБА_5 , його похованням займалися саме відповідачі. Зазначений заповіт, складений на користь позивача, є нікчемним, а тому позивач не зазнав будь-якого порушення своїх прав через укладення договору купівлі-продажу (т. 1, а.с. 138-148).
22.03.2021 представник позивача ОСОБА_1 - адвокат Карпенко В.І. подала до суду відповідь на відзив, яку обґрунтувала тим, що обставини відсутності у нотаріуса, під час посвідчення заповіту, заповідача та оригіналів документів, які посвідчують особу заповідача, не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Згідно даних Електронного ресурсу державної міграційної служби «Перевірка недійсних документів» паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 , оригінал якого з тексту позову з 2018 року перебував незрозуміло на якій підставі у відповідачів, є недійсним. За життя, ОСОБА_5 зробив собі новий паспорт у формі картки за номером НОМЕР_2 , який був виданий 19 лютого 2020 року і який є дійсним, та отримав Довідку про внесення відомостей до Єдиного державного демографічного реєстру, та в подальшому яким користувався до смерті. Що стосується витрат на поховання, то позивач не заперечує щодо компенсації відповідачам витрат на поховання (т. 1, а.с. 182-184).
14.02.2024 представник відповідачів - адвокат Боровська О.В. надала суду заперечення проти позову, в яких зауважила на тому, що зі змісту заповіту, посвідченого на користь позивача, вбачається що його від імені ОСОБА_5 підписав громадянин України ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В межах кримінального провадження ЄРДР 12023162490001446 від 17.10.2023 року, порушеного за ч. 3 ст. 358 КК України, був допитаний ОСОБА_12 , паспорт якого використали під час нотаріального посвідчення заповіту від 03.03.2020 року, який вказав, що ніколи не знав ОСОБА_5 , жодного разу не посвідчував та не підписував заповіту, його паспорт у 2016 році був викрадений. З приводу викрадення паспорта в органах поліції містяться відомості про звернення ОСОБА_12 з відповідною заявою. Також, зі змісту заповіту від 03.03.2020 року, посвідченого нотаріусом Медведенко Г.В., вбачається, що його складено зі слів ОСОБА_5 з використанням загально прийнятих технічних засобів і прочитаний йому в голос та підписується заповіт за усним дорученням відповідача ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . В свою чергу, ОСОБА_12 засвідчує, що заповіт прочитаний вголос нотаріусом заповідачу та йому, про що поставив підпис. З форми заповіту вбачається порушення нотаріусом абз. 2 п. 159 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, та ст. 1248 ЦК України про обов`язкову присутність при посвідченні заповіту двох свідків. Отже, заповіт складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Нікчемний правочин не має юридичних наслідків, а тому права та інтереси позивача, а також набуття права позивача, або його підстава за нікчемним правочином - відсутня. Тому, підстави на звернення до суду щодо визнання договору купівлі-продажу від 11.06.2020 року недійсним, у позивача відсутні (т. 2, а.с. 199-203).
Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2024 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , ОСОБА_2 про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, скасування рішення державного реєстратора, припинення права власності відмовлено.
Скасовано заходи забезпечення позову, вжиті на підставі ухвали судді Суворовського районного суду м. Одеси від 30 грудня 2020 року, а саме арешт на квартиру АДРЕСА_1 , належну на праві власності ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_3 (т. 2, а.с. 236-243).
В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 в особі свого представника адвоката Карпенко В.І. просить рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2024 року, як незаконне та необґрунтоване, з допущеним порушенням судом норм матеріального та процесуального права, скасувати та задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.
Висновок суду про нікчемність заповіту від 03 березня 2020 року через невідповідність приписам ч. 1-2 ст. 1248 ЦК України та не підписання такого не менше як двома свідками, через що суд вважав непорушеними права позивача ОСОБА_1 , є помилковими, оскільки посвідчувальний напис на вказаному заповіті відповідає Правилам ведення нотаріального діловодства, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 № 3253/5 6.10, ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» щодо неможливості внаслідок фізичної вади або хвороби власноруч підписати документ.
Запрошення свідків згідно вказаних Правил (додаток 49) є підпорядкованою приміткою із зазначенням запрошення свідків заповідачем тобто виключно за бажанням.
Натомість, обов`язковість запрошення свідків внормовано додатком 49-1 до Правил, що стосується посвідчувального напису на заповіті від імені особи, яка не може сама прочитати текст заповіту уголос та не може підписатись власноручно внаслідок фізичної вади, хвороби тощо.
Аналіз змісту щодо посвідчувальних написів свідчить про відсутність підстав нікчемності вказаного заповіту.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_3 таку не визнав, оскільки заповіт від 03 березня 2020 року було складено без присутності заповідача ОСОБА_5 , його текст не прочитаний самим заповідачем, що суперечить нормам ст. 1253 ЦК України, 1248 та 1252 ЦК України через посвідчення заповіту у присутності свідків.
Крім того, допитаний у якості свідка ОСОБА_12 підтвердив, що жодного разу не підписував за дорученням та особисто ніяких заповітів, ОСОБА_5 не знає, наданий для огляду підпис у заповіті не його, а паспорт НОМЕР_4 - це номер його викраденого паспорту, в який вклеєно фотографію іншої особи, що свідчить про підписання паспорту невідомою особою та має наслідком нікчемність заповіту.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 4 ст. 367 ЦПК України).
У судовому засіданні 12.05.2026 представник позивача ОСОБА_1 - Карпенко В.І. апеляційну скаргу підтримала та просила її задовольнити. Відповідач ОСОБА_3 та його представник - ОСОБА_13 просили у задоволенні апеляційної скарги відмовити та залишити оскаржуване рішення без змін.
Інші учасники справи, які належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_2 - у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України, так як їх повноважні представники Карпенко В.І. (представник позивача) та ОСОБА_14 (представник відповідача) отримали судові повістки-повідомлення на 12.05.2026 в електронний кабінетах підсистеми «Електронний суд» 24.03.2026 о 22:40:52 та 22:44:56 відповідно, що підтверджується довідками про доставку електронного документа (т. 3, а.с. 83зв.-84), до судового засідання не з`явилися, що в силу ч. 2 ст. 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, осіб, що з`явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність й обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права і з дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності від 1 липня 2019 року та свідоцтва про право на спадщину, виданого 03 березня 2019 року, видавник: державний нотаріус Восьмої одеської державної нотаріальної контори Туйск Ф.Л., належала в цілому квартира АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2062292851101, про що свідчить Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, № інформаційної довідки: 237974866 від 21.12.2020 12:59:41 (т. 1, а.с. 31).
Згідно заповіту від 13 грудня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П., зареєстрованого в реєстрі за № 3091, 3092, 3093, 3094, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , усвідомлюючи значення своїх дій та згідно із вільним волевиявленням, котре повністю відповідає його внутрішній волі, володіючи українською мовою, на випадок своєї смерті, зробив таке розпорядження:
- спадкоємцем всього його майна, яке буде належати йому на день його смерті, де би воно не знаходилось, та з чого би воно не складалось, а також всього того, що згідно із законодавством України може бути успадкованим, у повному обсязі призначає: ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 . Оскільки стан його здоров`я (тремтіння рук) позбавило його можливості самостійно та власноруч підписати заповіт, на його особисте прохання, цей документ складається та нотаріально посвідчується у присутності свідків: ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_6 ; ОСОБА_16 , ІНФОРМАЦІЯ_7 . Підписання заповіту за дорученням ОСОБА_5 здійснюється громадянкою ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_8 . Заповіт містить підпис ОСОБА_17 та свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 . Заповіт повністю прочитаний уголос заповідачем до його підписання у присутності свідків. Особу заповідача встановлено, його дієздатність перевірено. Особи свідків, які прочитали заповіт уголос до його підписання і поставили на заповіті свої підписи, встановлено, їх дієздатність перевірено (т. 1, а.с. 83-83зв.).
Згідно заповіту від 03 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрованого в реєстрі за № 404, 405, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , володіючи достатнім обсягом дієздатності та діючи на підставі вільного волевиявлення, яке відповідає його внутрішній волі, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все його майно, в тому числі нерухоме, рухоме, корпоративні права, банківські рахунки, цінні папери, тощо, де б воно не знаходилось та з чого би воно не складалось, і взагалі все те, що на день його смерті буде належати йому по закону, та на що він по закону матиме право, заповідає ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 . Це заповіт за проханням заповідача ОСОБА_5 був складений та записаний нотаріусом, з його слів з використанням при цьому загальноприйнятних технічних засобів (шляхом комп`ютерного набору) і прочитаний йому уголос та підписується заповіт за дорученням заповідача ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . У зв`язку з хворобою рук за його усним дорученням цей заповіт підписаний ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у присутності заповідача та нотаріуса після прочитання уголос нотаріусом (т. 1, а.с. 74).
Згідно наявної в матеріалах справи копії Витягу із реєстру для реєстрації нотаріальних дій щодо посвідчення заповіту ОСОБА_5 03 березня 2020 року, міститься:
- запис № 404, 405; дата вчинення нотаріальної дії: 03.03.2020;
- ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , АДРЕСА_2 , паспорт запис № НОМЕР_5 , документ № НОМЕР_2 , орган що видав 5116 від 19.02.2020 р.;
- від імені якого ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , АДРЕСА_3 , підписує, у зв`язку із хворобою рук заповідача; паспорт НОМЕР_4 , виданий Суворовським РВ у м. Одеса ГУ ДМС України в Одеській області 15.03.2016 року (а.с. 8 т. 2).
Згідно наявної в матеріалах справи довіреності від 01 квітня 2020 року, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П., ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 уповноважив ОСОБА_3 бути його представником з усіма необхідними повноваженнями, в усіх державних, громадських, господарських та інших підприємствах і організаціях, в тому числі в нотаріальних конторах чи приватного нотаріуса, з питань продажу належної йому квартири під АДРЕСА_1 . За цією довіреністю представник має права, у тому числі підписати договір купівлі-продажу, отримати гроші за продану нерухомість (а.с. 113 т. 1).
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 помер, по що свідчить актовий запис про смерті № 5847, складений 12 червня 2020 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) та виданим на його підставі 02 грудня 2020 року вказаним Відділом повторним свідоцтвом про смерть Серія НОМЕР_6 (а.с. 14, т. 1).
З посмертного Епікризу № 6359, виданим КНП Міська клінічна лікарня № 11 Одеської міської ради, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4, домашня адреса: АДРЕСА_4 , вбачається: дата смерті - ІНФОРМАЦІЯ_12 , о 06.30 сталася зупинка серцевої діяльності, о 7-й констатовано біологічна смерть (а.с. 25 т. 1).
Згідно наявного в матеріалах справи договору - замовлення № 060630 від 13.06.2020 року на організацію та проведення поховання та Довідки на одержання та під поховання праху, замовником похорон ОСОБА_5 виступав ОСОБА_3 (а.с. 161-165 т. 1).
Згідно договору купівлі-продажу від 11 червня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П., зареєстрованого в реєстрі за № 1127, ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (Продавець), від імені якого діє ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_13 , на підставі довіреності HOI 648522, посвідченої приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Поліщук Г.П., 01 квітня 2020 року за реєстром № 754, 755, з однієї сторони, та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_5 (Покупець), з другої сторони, уклали договір, відповідно до умов якого:
- ОСОБА_5 передає у власність, а ОСОБА_2 приймає у власність, за обумовлену нижче грошову суму, квартиру під АДРЕСА_1 , яка складається з двох жилих кімнат, загальною площею 45,0 кв.м, в тому числі житловою площею 27,6 кв.м. За домовленістю сторін продаж квартири здійснено за 520 705, 00 грн. Платіжним дорученням № 1 від 11 червня 2020 року підтверджується перерахування наведеної суми грошових коштів.
За Інформацією № 237974866, 21.12.2020 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 2062292851101, об`єкт житлової нерухомості - квартира за адресою: АДРЕСА_4 , загальною площею 45 кв.м, житловою площею 27,6 кв.м, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу, дата, час державної реєстрації: 11.06.2020 16:06:27, серія та номер: 1127, виданий 11.06.2020, видавник: ПН ОМНО Поліщук Г.П., рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер; 52619533 від 11.06.2020 17:20:58(а.с. 27-32 т. 1).
02 грудня 2020 року позивач ОСОБА_1 звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5 . 02 грудня 2020 року нотаріусом Гребенюк І.М. була відкрита Спадкова справа № 61/2020, що підтверджено копією Спадкової справи № 61/2020, до майна померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 (а.с. 66-85 т. 1).
Постановою приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гребенюк І.М. від 15 грудня 2020 року - відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі ОСОБА_1 свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 , після смерті ОСОБА_5 . Підставою відмови стало - не надання ОСОБА_1 нотаріусу документа, що посвідчує право власності спадкодавця на нерухоме майно (а.с. 84 т. 1).
Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 17.10.2023 року, кримінальне провадження: 12023162490001446 підтверджується реєстрація заяви ОСОБА_2 про вчинення кримінального правопорушення, вчиненого за ч. 3 ст. 358 КК України, виклад обставин: невстановлені особи здійснили підробку документів, а саме паспорта громадянина України на ім`я ОСОБА_5 , для чого використали його в особистих цілях (а.с. 187 т. 2).
Протоколом допиту свідка від 01.11.2023 року підтверджується, що ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , був допитаний старшим слідчим СВ відділу поліції № 3 Одеського районного управління поліції № 1 ГУНП в Одеській області, в якості свідка. По суті заданих запитань, дав наступні показання: ОСОБА_5 , 1960 року народження, який мешкає за адресою: АДРЕСА_4 , він не знає. ОСОБА_1 він не знає. Заповіт складений 03.03.2020 року о 11:35 він бачив вперше, підпис на заповіті йому не належить, ніколи не був знайомий із зазначеними у заповіті особами. Паспорт громадянина України ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , серія та номер НОМЕР_4, співпадає з його анкетними даними, однак фотографія, яка вклеєна в паспорт, не належить йому, даного чоловіка він не знає. У 2016 році у нього були викрадені правоустановчі документи на належну йому квартиру за адресою: АДРЕСА_5 , а також був викрадений паспорт громадянина України, у зв`язку із чим він звертався до поліції. Він ніколи не був у нотаріуса за адресою: АДРЕСА_6 , ніякою інформацією щодо підписання нібито ним заповіту, він не володіє, так як ніколи не підписував вказаний документ, а особи зазначені в заповіті йому не відомі.
Судом установлено, що в матеріалах справи наявні копії паспортів:
- на ім`я ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця с. Семенівка, Кодимського району, Одеської області, РНОКПП: НОМЕР_7 , запис № 19571126-02237, виданий 27.11.2018 року, орган що видав: 5116 (Том 1, а.с. 207), наданий представником відповідачки ОСОБА_2 - адвокатом Гавриліним А.В.
У судовому засіданні в якості свідка було допитано ОСОБА_12 , що проживає за адресою: АДРЕСА_5 , особу якого було встановлено за паспортом, який відповідав копії паспорта в Томі 1, а.с. 207;
- на ім`я ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця села Семенівка, Кодимського району, Одеської області, виданий 15.03.2016 року Суворовським РВ у м. Одесі ГУДМС України в Одеській області, серії НОМЕР_4 , зареєстроване місце проживання: АДРЕСА_5 , РНОКПП: НОМЕР_7 (Том 1, а.с. 220).

Зазначений паспорт виданий приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., на виконання ухвали суду від 22.03.2021 року, в складі копії нотаріальної справи щодо посвідчення заповіту ОСОБА_5 , дата посвідчення та реєстрації заповіту 03.03.2020 р.
Фотокартки осіб, які зображені на двох паспортах, є різними.
Згідно копії талону-повідомлення Єдиного обліку № 2434 про прийняття і реєстрацію заяви про кримінальне правопорушення, 28.01.2015 року надійшла заява від ОСОБА_12 , 1957 року народження, мешканця АДРЕСА_5 , згідно якої він просить надати допомогу у встановленні місця знаходження паспорта громадянина України на його ім`я, який він втратив з власної необережності. Відсутність виявив за місцем мешкання. Злочин відносно нього не вчинявся, претензій ні до кого не має.
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що під час складання заповіту від 03 березня 2020 року, відповідно до якого ОСОБА_5 заповів все належне йому майно ОСОБА_1 , було порушено загальні вимоги до форми заповіту, оскільки посвідчення заповіту відбулося без свідків, хоча заповідач ОСОБА_5 через фізичні вади не зміг сам прочитати заповіт, про що безпосередньо зазначено нотаріусом у заповіті - «У зв`язку з хворобою рук за його усним дорученням цей заповіт підписаний ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у присутності заповідача та нотаріуса після прочитання уголос нотаріусом».
При цьому, суд виходив із того, що визнавати недійсним нікчемний договір у судовому порядку немає необхідності, оскільки права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли.
Таке правозастосування узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними зокрема в постанові від 14 квітня 2021 року по cправі № 335/5977/17, які суд в силу вимог ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 463/5896/14-ц зазначено, що якщо недійсність певного правочину встановлена законом, тобто якщо цей правочин нікчемний, позовна вимога про визнання його нікчемним не є належним способом захисту права чи інтересу позивача. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину.
Суд виходить із того, що нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. Така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним». Нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, не створює юридичних наслідків, тобто, не «породжує» (змінює чи припиняє) цивільних прав та обов`язків.
Нікчемний правочин (частина друга статті 215 ЦК України) є недійсним вже в момент свого вчинення (ab initio), і незалежно від волі будь-якої особи, автоматично (ipso iure). Нікчемність правочину має абсолютний ефект, оскільки діє щодо всіх (erga omnes). Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, тобто, не зумовлює переходу/набуття/зміни/встановлення/припинення прав ні для кого. Саме тому посилатися на нікчемність правочину може будь-хто. Суд, якщо виявить нікчемність правочину, має її враховувати за власною ініціативою в силу свого положення (ex officio), навіть якщо жодна із заінтересованих осіб цього не вимагає (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 лютого 2023 року у справі № 359/12165/14-ц (провадження № 61-13417св21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2023 року у справі № 398/1796/20 (провадження № 61-432сво22)).
З огляду на викладене, суд дійшов висновків що заповіт від 03.03.2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Медведенко Г.В., зареєстрований в реєстрі за №№ 404, 405, згідно якого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , заповідає все своє майно ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , є нікчемним, в силу ч. 1 ст. 1257 ЦК України.
Таким чином, позовні вимоги позивача ОСОБА_1 не підлягають задоволенню з підстав відсутності порушення його прав та законних інтересів, внаслідок укладення між ОСОБА_5 , від імені та в інтересах якого діяв ОСОБА_3 , та ОСОБА_2 договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , посвідченого 11 червня 2020 року Поліщук Г.П., приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 1127.
Переглядаючи оскаржуване рішення за доводами апеляційної скарги, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України).
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Відповідно до вимог частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За змістом статей 203, 215, 217 ЦК України оспорювати правочин у суді може одна зі сторін правочину або інша заінтересована особа.
Об`єднана палата Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду при розгляді справи № 910/12787/17 зазначила, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме підтвердити, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено.
Оскільки позивач в теперішній справі вважає, що оскаржуваним ним договором купівлі-продажу спірної квартири, стороною якого він не був, порушено його права як спадкоємця за заповітом, то саме наявність або відсутність у нього порушеного, невизнаного або оспорюваного права, свободи чи інтересу є першочерговим для правильного вирішення справи.
Згідно зі статтями 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).
У статтях 1217, 1223 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом першої-п`ятої черг). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини.
Згідно зі статтями 1233-1235 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.
Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (стаття 1233 ЦК України).
Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
Аналіз норм Книги шостої ЦК України свідчить, що її нормами визначені вимоги до особи заповідача (стаття 1234 ЦК України), змісту заповіту (статті 1236-1240, 1246 ЦК України), загальні вимоги до форми заповіту (стаття 1247 ЦК України), порядку його посвідчення нотаріусом (статті 1248, 1249, 1253 ЦК України), для яких законодавцем визначені і наслідки їх порушення.
Так, відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складення тощо).
Відповідно до змісту наведених норм недійсним, тобто таким, що не відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений неуповноваженою особою, яка не мала на це право в силу закону, наявні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
Згідно зі статтею 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
Якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє (частина четверта статті 207 ЦК України).
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить про те, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину.
Відповідно до статті 1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою статті 1253 ЦК України на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов`язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому.
Системний аналіз наведеного законодавства свідчить про обов`язковість прочитання заповідачем вголос і підписання ним заповіту, записаного нотаріусом зі слів заповідача власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів.
Вказаній вимозі закону надається не суто формальне значення, оскільки нотаріус лише посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів (ч. 1 ст. 1248 ЦК України), таким чином засвідчуючи його волю. Але у разі, якщо заповіт не написаний заповідачем власноруч, то для встановлення дійсної волі заповідача закон вимагає прочитання заповіту вголос та підписання заповідачем особисто (ч. 2 вказаної норми).
Інше тлумачення посвідчення заповіту нотаріусом не ґрунтується на вимогах ч. 2 ст. 1248 ЦК України.
Документування нотаріальної діяльності та зберігання архіву і порядок організації роботи з документами в державних нотаріальних конторах (далі - контора), державних нотаріальних архівах (далі - архів), приватними нотаріусами внормовано Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими Наказом Міністерства юстиції України 22.12.2010 № 3253/5 (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин), відповідно до Додаткову Форми 49 яких посвідчувальний напис на заповіті від імені особи, яка не може підписатись власноруч внаслідок фізичної вади, хвороби тощо, має бути прочитай вголос заповідачем до його підписання, що цілком узгоджується із вимогами ч. 2 ст. 1248 ЦК України.
Хоча примітка «1» до вказаного пункту і містить альтернативну форму поведінки заповідача щодо запрошення заповідачем свідків, проте не виключає обов`язку прочитання вголос заповіту.
З витребуваних ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 07 липня 2021 року матеріалів щодо реєстраційних дій посвідчення заповіту ОСОБА_5 , РНОКПП НОМЕР_8 , дата посвідчення ІНФОРМАЦІЯ_14 о 11.35 год, вбачається, що заповіт посвідчений приватним нотаріусом ОМНО Медведенко Г.В. і за усним дорученням ОСОБА_5 , паспорт НОМЕР_5 , документ НОМЕР_2 , орган,що видав - 5116 від 19.02.2020 ; заповіт підписано ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , паспорт НОМЕР_9 , виданий Суворовським РВ у м. Одеса ГУ ДМС України в Одеській області 15.03.2016, у присутності заповідача, про що складеного довідку про вчинення нотаріальних дій та зроблено відповідний запис в журналі (а.с. 7-10 т. 2).
Натомість, як правильно встановлено судом першої інстанції, у тому разі і шляхом допиту у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_12 , що той не був знайомий ні з ОСОБА_1 , ні з ОСОБА_5 . Ніяких заповітів від імені ОСОБА_12 він не підписував. Старий паспорт у нього вкрали, з приводу чого він звертався із заявою до поліції. Оглянувши у судовому засіданні паспорт на ім`я ОСОБА_12 (а.с. 220) зазначив, що фото на паспорті не його, а підпис його. Оглянувши у судовому засіданні заповіт від 03.03.2020 року на ім`я ОСОБА_1 , зазначив що підпис не його на заповіті. На запитання представника позивача, чи був він раніше у приміщенні суду, повідомив що ні, чи викликали його до слідчого на допит, повідомив що ні, чи відомий йому адвокат Гаврилін А.В., повідомив що ні. Пізніше свідок уточнив, що він був у відділенні поліції приблизно місяць тому, у нього брали зразки його підпису. Про махінації з його паспортом він дізнався тоді, коли його викликали до РОВД. 
Також судом вірно оцінено докази щодо встановлення особи вказаного свідка за паспортом, який відповідав копії паспорта в томі 1 а.с. 207, такий є чинним та виданий 27.11.2018.
Натомість, під час підписання заповіту у якості рукоприкладника особа з даними - ОСОБА_12 діяла на підставі іншого паспортного документу, про що свідчать відомості реєстраційних дій нотаріуса.
Фото осіб з іменем ОСОБА_12 на наявних у справі копіях вочевидь є фото різних людей, що не потребує спеціальних знань.
У постанові Верховного Суду від 15 січня 2026 року у справі № 727/2070/22 виснувано про те, що якщо сторона не виявила свою волю до вчинення правочину й до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли.
Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.
Частиною другою цієї статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Отже підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію.
У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини.
Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено.
Отже, наслідком непідписання письмового правочину, що підлягає нотаріальному посвідченню, його стороною, за відсутності доказів фактичного вчинення такого правочину (вираження сторонами волевиявлення на його укладення, узгодження істотних умов або його виконання сторонами), є його неукладеність.
Такі правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19), які Велика Палата Верховного Суду підтримала у постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23).
У постанові від 27 листопада 2024 року у справі № 204/8017/17 (провадження № 14-29цс23) Велика Палата Верховного Суду наголосила, що відсутність підпису (чи його підроблення) сторони правочину, щодо якого передбачена обов`язкова письмова форма, за загальним правилом не свідчить про недійсність цього правочину, а вказує на дефект його форми та за відсутності підтвердження волевиявлення сторони на його укладення свідчить про неукладеність такого правочину. Тобто йдеться не про дефект волевиявлення сторони, а про його цілковиту відсутність. Таким чином, неукладеність договору у зв`язку з недотриманням встановленої для нього законом обов`язкової письмової форми, зокрема й щодо його підписання, повинна насамперед корелюватися з відсутністю у сторони правочину будь-якого волевиявлення на його укладення, тобто якщо особа фактично не є учасником договірних правовідносин, про що, зокрема, може свідчити факт непідписання договору цією особою чи підписання його від імені сторони іншою неуповноваженою особою (підроблення підпису). Відсутність або підроблення підпису сторони (яка у зв`язку з цим фактично не є учасником договірних правовідносин) на письмовому правочині створює презумпцію відсутності волевиявлення сторони на виникнення, зміну чи припинення цивільних правовідносин, яка може бути спростована письмовими доказами, засобами аудіо, відеозапису та іншими доказами, що підтверджують факт наявності волевиявлення на укладення правочину у сторони, яка заперечує проти цього. Натомість неспростування цієї презумпції свідчить про неукладеність договору, яка ґрунтується на положеннях абзацу першого частини першої статті 638 ЦК України - договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Неукладений правочин не може бути визнаний недійсним чи вважатися нікчемним (недійсним на підставі вимог закону), оскільки недійсність правочину як приватноправова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів (щодо яких було виражено волевиявлення сторін правочину) або ж їх відновлювати.
За правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Крім того, Велика Палата Верховного Суду визначила «стандарт більшої переконливості», згідно з яким, висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (див. Пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Подібний стандарт доказування у цивільних справах застосовується й в інших країнах, зокрема у Великий Британії під назвою «баланс ймовірностей» (balance of probabilities), Сполучених Штатах Америки - «перевага доказів» (preponderance of evidence) і є відмінним від стандарту доказування «поза розумним сумнівом» (beyond reasonable doubt), який застосовується у кримінальному судочинстві.
ЄСПЛ також визнає допустимість у цивільних справах стандарту доказування «баланс ймовірностей» (balance of probabilities) (див. наприклад п. 43 рішення від 15 листопада 2007 року у справі «Бендерський проти України», заява № 22750/02; рішення від 23 серпня 2016 року у справі «J.K. and others v. Sweden», заява № 59166/12)та вказує на відмінність стандартів доказування у цивільних і кримінальних справах.
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови у позові (постанова Верховного Суду від 15 березня 2023 року у справі № 753/8671/21, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21).
Оцінюючи вказане у сукупності, колегія суддів погоджує висновок суду першої інстанції про те, що позивачем під час розгляду справи у визначеному законом порядку обставини дотримання вимог закону під час посвідчення заповіту 03 березня 2020 року не доведено, через що суд, вірно встановивши його нікчемність, дійшов висновку про відсутність порушеного права позивача по теперішній справі. Колегія суддів також вважає правильним вказаний висновок через встановлену нікчемність заповіту на ім`я позивача і з огляду на недотримання його форми через встановлене непідписання заповідачем через відсутність підпису рукоприкладника.
Вказаного не спростовують помилкові доводи апеляційної скарги позивача про те, що встановлена судом нікчемність заповіту від 03 березня 2020 року через невідповідність приписам ч. 1-2 ст. 1248 ЦК України та не підписання такого не менше як двома свідками, через що суд вважав непорушеними права позивача ОСОБА_1 , оскільки саме допущені наведені вище суттєві порушення форми заповіту роблять його нікчемним, а доводи скаржника зводяться фактично до власного трактування норм права, що регулюють спірні правовідносини.
Зокрема, стверджуючи про те, що посвідчувальний напис на вказаному заповіті відповідає Правилам ведення нотаріального діловодства, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 № 3253/5 6.10, ч. 3 ст. 45 Закону України «Про нотаріат» щодо неможливості внаслідок фізичної вади або хвороби власноруч підписати документ, а в цьому випадку запрошення свідків згідно вказаних Правил (додаток 49) є підпорядкованою приміткою із зазначенням запрошення свідків заповідачем, тобто виключно за бажанням, то таке не виключає обов`язку прочитати особисто вголос заповіту заповідачем.
Отже, суд першої інстанції вірно визначився із характером правовідносин сторін, дав їм належну правову оцінку та застосував відповідні норми права, вірно витлумачивши їх у світлі виниклих спірних правовідносин сторін та ухвалив законне та обґрунтоване рішення, вірно оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності, а помилкові доводи апеляційної скарги цих висновків не спростували. Крім того, не може бути скасоване правильне по суті рішення суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. 367, 374, 375 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі свого представника Карпенко Валерії Ігорівни залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 20 червня 2024 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий М.В. Назарова
Судді: В.А. Коновалова
В.В. Кострицький