Справа № 522/22581/25-Е
Провадження 2/522/3103/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАІНИ

12 червня 2026 року       м. Одеса 
Приморський районний суд м. Одеси, у складі:
головуючого - судді Науменко А.В.,
за участю секретаря судового засідання – Зелінська К.Ю.,
розглянувши в порядку загального позовного провадження позовну заяву  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про звільнення майна з-під арешту
ВСТАНОВИВ:
09.10.2025 до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про звільнення майна з-під арешту.
Позивач обгрунтовує позов тим, що на підставі постанови старшого слідчого СУ УМВС України в Одеській області у кримінальній справі №01200500127, було накладено арешт на все майно, що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вироком Приморського районного суду міста Одеси від 25 травня 2006 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 176 КК України. З урахуванням положень ст. 69 КК України йому призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 510 (п`ятсот десять) гривень із конфіскацією всіх примірників матеріальних носіїв комп`ютерних програм. При постановленні вироку від 25 травня 2006 року Приморським районним судом міста Одеси питання стосовно майна Позивача на яке постановою слідчого СУ УМВС України в Одеській області від 09 грудня 2005 року накладено арешт, не вирішено.
За результатами автоматизованого розподілу справа передана для розгляду судді Приморського районного суду міста Одеси Павлик І.А.
Ухвалою суду від 20.10.2025 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку загального позовного провадження з викликом сторін.
На підставі розпорядження керівника апарату Приморського районного суду м. Одеси Шарага А.О. № 1294/26 від 29.04.2026 та службової записки помічника судді, по справі 29.04.2026 проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого справа передана в провадження судді Науменко А.В.
Ухвалою суду від 08.05.2026 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про звільнення майна з-під арешту прийнято до розгляду та призначено судове засідання для розгляду по суті. 
Відповідач, не погоджуючись із позовними вимогами позивача подав свої заперечення.
Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.
Судом встановлено, що 09 грудня 2005 року старшим слідчим СУ УМВС України в Одеській області у кримінальній справі №01200500127 було винесено постанову про накладення арешту на все майно, що належить ОСОБА_1 . Відповідні відомості про обтяження зареєстровано 17 грудня 2005 року за номером 2708912 Першою одеською державною нотаріальною конторою.
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 25 травня 2006 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 176 КК України. Покарання призначено у вигляді штрафу розмірі 510 гривень із конфіскацією всіх примірників матеріальних носіїв комп`ютерних програм.
При цьому, вироком суду не застосовано конфіскацію майна, на яке було накладено арешт постановою слідчого від 09 грудня 2005 року, і судом не вирішено питання щодо зняття такого арешту. Суд залишив без розгляду цивільні позови корпорації «Microsoft» в Україні на суму 319 795 грн та корпорації «Corel» в Україні – ТОВ «ІТ-Консалтинг» на суму 143 425,30 грн у зв`язку з неявкою їхніх представників на судове засідання.
Згідно з ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Відповідно до ст.41 Конституції України кожний громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.
За змістом ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном.
Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права власності. Зокрема, встановлено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).
Статтею 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.
Згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним.
Арешт на майно Позивача накладено 09.12.2005 року у межах кримінального провадження за правилами КПК України 1960 року. Відповідно до пункту 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року арешт майна, застосований до дня набрання чинності цим Кодексом, продовжує свою дію до його зміни, скасування чи припинення у порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом.
Ця правова норма узгоджується з вимогами частини першої статті 5 КПК України 2012 року, за якою процесуальна дія проводиться, а процесуальне рішення приймається згідно з положеннями цього Кодексу, чинними на момент початку виконання такої дії або прийняття такого рішення.
Отже, у визначенні порядку звільнення майна з-під арешту потрібно керуватися правилами КПК України 1960 року, а також положеннями чинного цивільного процесуального законодавства (відповідна правова позиція викладена у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10.01.2021 у справі № 641/1814/20, провадження № 61-18659св20).
Відповідно до статті 126 КПК України 1960 року, чинного на час накладення слідчим арешту на майно позивача, зазначений захід міг тимчасово застосовуватися слідчим або судом на період досудового слідства та/або судового розгляду для забезпечення цивільного позову і можливої конфіскації майна. Як було визначено в цій же статті, накладений на майно арешт підлягав скасуванню органом досудового слідства, коли в застосуванні цього заходу відпаде потреба.
Разом з тим, арешт майна має виключно тимчасовий характер і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження.
Вирішуючи питання щодо юрисдикції розгляду даного спору, суд виходить з наступного.
Статтею 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Право на доступ до суду реалізується на підставах і в порядку, встановлених законом. Кожний із процесуальних кодексів встановлює обмеження щодо кола питань, які можуть бути вирішені в межах відповідних судових процедур. Зазначені обмеження спрямовані на дотримання оптимального балансу між правом людини на судовий захист і принципами юридичної визначеності, ефективності й оперативності судового процесу.
Судова юрисдикція - це інститут права, покликаний розмежувати між собою як компетенцію різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського й адміністративного.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є предмет спору, характер спірних матеріальних правовідносин і їх суб`єктний склад. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ.
Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи (частини перша та третя статті 3 ЦПК України).
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (частина перша статті 19 ЦПК України).
Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду викладені у постанові від 15.05.2019 року у справі №372/2904/17-ц та постанові від 30.06.2020 року у справі №727/2878/19 зазначено, що спір щодо звільнення майна з-під арешту є приватноправовим, якщо арешт накладено за нормами КПК 1960 року та завершено (у тому числі) вироком, залежно від суб`єктивного складу учасників, цей спір підлягає розгляду за правилами цивільного чи господарського судочинства.
У постанові від 30 червня 2020 року у справі № 727/2878/19 (провадження № 14-516цс19) Велика Палата Верховного Суду конкретизувала наведені висновки щодо юрисдикції спорів та зазначила, що спори про звільнення майна з-під арешту, накладеного за правилами КПК України 1960 року та не знятого за цим Кодексом після закриття кримінальної справи, потрібно розглядати за правилами цивільного судочинства. Питання про скасування арешту майна, накладеного за правилами КПК України 2012 року та не скасованого після закриття слідчим кримінального провадження, за клопотанням власника або іншого володільця відповідного майна вирішує слідчий суддя в порядку, передбаченому статтею 174 цього Кодексу (пункти 51, 52).
Арешт на майно Позивача накладено за правилами КПК України 1960 року на підставі постанови слідчого СУ УМВД України в Одеській області від 09.12.2005 року та зареєстровано 17.12.2005 року, Першою одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 2708912.
Шляхів виправлення помилки, допущеної слідчим, прокурором або судом у зв`язку з неприйняттям обов`язкового рішення про скасування арешту майна, після припинення кримінальної справи КПК України1960 року не встановлював.
Кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Набрання законної сили вироком суду в якому відсутня конфіскація майна, винесеного за процедурою КПК України 1960 року, було юридичним фактом, який припиняв кримінальні процесуальні відносини. Після цього арешт майна, застосований у кримінальній справі як засіб забезпечення виконання завдань кримінального судочинства, втрачав відповідну концептуальну властивість.
Водночас вимоги про звільнення майна з-під арешту, що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено.
Судом кримінальної юрисдикції повинні розглядатися скарги на законність і обґрунтованість арешту майна, розв`язання яких потребує перевірки наявності підстав і дотримання процедури, встановлених кримінальним процесуальним законом, тобто вирішення по суті питань, які безпосередньо стосуються порядку здійснення кримінального провадження.
Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 травня 2019 року у справі № 372/2904/17-ц.

Суд вважає, що звернення з позовною заявою про скасування арешту майна, накладеного на підставі постанови слідчого СУ УМВС України в Одеській області від 09 грудня 2005 року, є доцільним у порядку цивільного судочинства.
Також суд враховує позицію Верховного Суду, викладену у Постанові КЦС ВС від 12.10.2022 № 203/3435/21 (61-5467св22), про те, що наявність протягом тривалого часу нескасованого арешту на майно боржника, за умови відсутності виконавчого провадження та майнових претензій з боку стягувача, є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.
Визначаючи належного відповідача, суд враховує, що постанова про накладення арешту винесена слідчим СУ УМВС України в Одеській області. Відповідно до Закону України «Про Національну поліцію» від 02.07.2015 року № 580-VІІІ міліція припинила своє існування, а Національна поліція є її правонаступником у системі органів внутрішніх справ України. Правонаступництво органів державної влади передбачає перехід повноважень та обов`язків, у тому числі обов`язку щодо відновлення порушених прав осіб. Отже, Головне управління Національної поліції в Одеській області є належним відповідачем у справі.
Відповідно до вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, керуючись принципами змагальності сторін та диспозитивності цивільного процесу, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.
На підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні з позовом відповідно до квитанції №4333-3911-2152-3911 від 08.10.2025 року у сумі 968,96 грн.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 12, 13, 30, 76-89, 258, 259, 263-265, 354, 355 ЦПК України, суд, -
У Х В А Л И В:
Позовну заяву  ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Одеській області про звільнення майна з-під арешту– задовольнити.
Зняти арешт з майна, що належить ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ), накладений на підставі постанови Слідчого управління УМВС України в Одеській області від 09 грудня 2005 року, зареєстрований 17 грудня 2005 року Першою одеською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження 2708912.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення, згідно ч.1 ст. 354 ЦПК України.

Суддя        А.В. Науменко
Повний текст рішення виготовлений 12.06.2026 року.

Суддя        А.В. Науменко

12.06.26