ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД  РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

17 червня 2026 року	Справа №160/1313/26 	
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Горбалінського В.В. 
розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Заводського районного суду м. Кам`янського про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа за позовною заявою ОСОБА_1 до Заводського районного суду м. Кам`янського, , в якій позивач просить:
- визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Заводського районного суду м. Кам`янського щодо своєчасного неподання до Адміністрації Державної прикордонної служби списку осіб, передбачених у пункті 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, стосовно ОСОБА_1 .
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Заводського районного суду м. Кам`янського на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 150 000,00 грн. та майнову шкоду у розмірі 1 522,64 грн.
В обґрунтування позову зазначено, що позивача звільнено з посади судді з 13.11.2023 року, однак відповідач своєчасно не подав до Адміністрації Державної прикордонної служби списки осіб, передбачених у пункті 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, стосовно позивача. У зв`язку із зазначеним позивачу протиправно відмовлено в перетині кордону, чим завдано позивачу матеріальну та моральну шкоду. У зв`язку з чим позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
03.02.2026 року ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду відкрито провадження в адміністративній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.
Заводський районний суд м. Кам`янського отримав копію ухвали про відкриття провадження у справі 05.02.2026 року, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа, яка наявна в матеріалах справи.
Відповідач у встановлений судом строк відзиву на позовну заяву не надав, як і заяви про визнання позовних вимог.
Відповідно до ч.6 ст.162 Кодексу адміністративного судочинства України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.
Дослідивши повно і всебічно письмові докази, які містяться в матеріалах справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.
19.03.2024 року рішенням Вищої Ради Правосуддя №799/0/15-24 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
22.05.2024 року наказом голови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська №43-к, припинено з 13.11.2023 року трудові відносини з суддею Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , у зв`язку з поданням заяви про відставку.
12.06.2025 року рішенням ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовлено ОСОБА_1 в перетинанні державного кордону України. 
З листа за №19/С-13359/16070 від 01.07.2025 року Державної прикордонної служби України вбачається, що на підставі листа Заводського районного суду міста Кам`янського від 31.01.2023 року за №7/1523-вих. ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , включено до списків осіб, які були подані у відповідності до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.2023 року №69.
З листа за №7/115/2025 від 12.08.2025 року вбачається, що 07.08.2025 року Заводський районний суд міста Кам`янського листом №7/245/25 повідомив Державну прикордонну службу України, що суддя ОСОБА_1 звільнена з посади судді Заводського районного суду м. Дніпродзержинська (після перейменування міста Кам`янського) та просив виключити її з переліку осіб, щодо яких встановлені обмеження при виїзді за кордон (копія листа додається).
Непогоджуючись із несвоєчасним поданням до Адміністрації Державної прикордонної служби списків осіб, передбачених у пункті 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, стосовно позивача, позивач звернулась до суду з даною позовною заявою.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам. 
Постановою Кабінету Міністрів України №69 від 27.01.2023 року доповнено Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року пунктом 2-14 такого змісту:
«У разі введення в Україні воєнного стану члени Кабінету Міністрів України, перші заступники та заступники міністрів, керівники центральних органів виконавчої влади, їх перші заступники та заступники, Державний секретар Кабінету Міністрів України, його перший заступник та заступники, Керівник Апарату Верховної Ради України, його перший заступник та заступники, державні секретарі міністерств, Керівник Офісу Президента України та його заступники, керівники інших допоміжних органів і служб, утворених Президентом України, та їх заступники, Голова Служби безпеки, його перший заступник та заступники, Голова та члени Національної ради з питань телебачення і радіомовлення, Голова та члени Рахункової палати, Голова та члени Центральної виборчої комісії, голови та члени інших державних колегіальних органів, Секретар Ради національної безпеки і оборони України, його перший заступник та заступники, народні депутати України, Уповноважений Верховної Ради України з прав людини та його представники, Голова Національного банку України, його перший заступник та заступники, Постійний Представник Президента України в Автономній Республіці Крим та його заступники, голови місцевих держадміністрацій, їх перші заступники та заступники, судді Конституційного Суду України, судді, прокурори, керівники інших державних органів та їх заступники, депутати місцевих рад, а також керівники структурних підрозділів державних органів та органів місцевого самоврядування і працівники, які заброньовані на період мобілізації та на воєнний час за органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, керівники державних унітарних підприємств та їх заступники, голова та члени виконавчих органів господарських товариств, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належать державі, голова та члени виконавчих органів господарських товариств, у статутному капіталі яких 50 і більше відсотків акцій (часток) належать господарським товариствам, частка держави в яких становить 100 відсотків, у тому числі дочірніх підприємств, мають право перетинати державний кордон на підставі відповідних рішень про службові відрядження.
У виняткових випадках пропуск через державний кордон жінки та/або чоловіка, який є одиноким батьком, з числа зазначених у цьому пункті осіб, які мають дитину/дітей віком до 18 років (включно), під час їх виїзду за межі України з метою відвідування таких дітей, які перебувають за межами України, або для супроводження таких дітей для виїзду за межі України здійснюється уповноваженими особами Держприкордонслужби за наявності відповідних підтвердних документів.».
Вказана постанова набрала законної сили 28.01.2023 року.
Таким чином з 28.01.2023 року у позивача були наявні обмеження в перетинанні державного кордону у зв`язку з перебуванням на посаді судді. 
Пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України №69 від 27.01.2023 року визначено, що Міністерствам, центральним та місцевим органам виконавчої влади, іншим державним органам, органам місцевого самоврядування, керівникам суб`єктів господарювання подати в триденний строк до Адміністрації Державної прикордонної служби списки осіб, передбачених у пункті 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57, із зазначенням прізвища, імені, по батькові (за наявності) особи, дати народження, займаної посади та в подальшому в разі кадрових змін подавати оновлену інформацію не пізніше наступного дня після прийняття відповідного рішення.
Як встановлено судом, 19.03.2024 року рішенням Вищої Ради Правосуддя №799/0/15-24 звільнено ОСОБА_1 з посади судді Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області у зв`язку з поданням заяви про відставку.
22.05.2024 року наказом голови Заводського районного суду м. Дніпродзержинська №43-к, припинено з 13.11.2023 року трудові відносини з суддею Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області ОСОБА_1 , у зв`язку з поданням заяви про відставку.
Таким чином Заводський районний суд м. Кам`янського починаючи відповідно до п.2 постанови Кабінету Міністрів України №69 від 27.01.2023 року не пізніше 23.05.2024 року (тобто не пізніше наступного дня після видання наказу про припинення трудових відносин) був зобов`язаний подати до Адміністрації Державної прикордонної служби оновлений список осіб, передбачених у пункті 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, із виключенням ОСОБА_1 .
Враховуючи подання даного списку лише 07.08.2025 року, суд доходить висновку про допущення посадовими особами відповідача протиправної бездіяльності щодо своєчасного неподання до Адміністрації Державної прикордонної служби оновленого списку осіб, передбачених у пункті 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, із виключенням ОСОБА_1 .
Таким чином позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
Вирішуючи питання щодо стягнення майнової шкоди з відповідача на користь позивача, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.1173, 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.
Застосовуючи статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України, суд має встановити: 
по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акту;
по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі.
За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування (пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03.09.2019 року у справі №916/1423/17 (провадження №12-208гс18).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 року у справі №920/715/17 вказано, що:
- статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків;
- необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України.
Суд встановлює наявність вищезазначених умов:
1) бездіяльність Заводського районного суду м. Кам`янського у вигляді своєчасного неподання до Адміністрації Державної прикордонної служби оновленого списку осіб, передбачених у пункті 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, із виключенням ОСОБА_1 ;
2) факт заподіяння шкоди:
а) як встановлено судом позивач проживає в місті Кам`янське Дніпропетровської області, в свою чергу їй було відмовлено в перетині кордону у зв`язку із вищезазначеною бездіяльністю відповідача на пункті пропуску «Шегині» Львівської області. Як зазначає позивач, таким чином вона марно приїхала потягом із Кам`янського Дніпропетровської області до Львова Львівської області;
б) як встановлено судом, оскільки позивач планувала подорож за кордон, вона придбала страховий сертифікат комплексного страхування подорожуючих за кордон №21/01-23-011288070 від 04.06.2025 року з терміном дії з 12.06.2025 року по 06.07.2025 року. Як зазначає позивач, таким чином вона марно придбала страховий сертифікат. 
Причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, завданою потерпілому, є однією з обов`язкових умов настання деліктної відповідальності. Визначення причинного зв`язку є необхідним як для забезпечення інтересів потерпілого, так і для реалізації принципу справедливості при покладенні на особу обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Причинно-наслідковий зв`язок між діянням особи та заподіянням шкоди полягає в тому, що шкода є наслідком саме протиправного діяння особи, а не якихось інших обставин. Проста послідовність подій не повинна братися до уваги. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. Заподіювач шкоди відповідає не за будь-яку шкоду, а тільки за ту шкоду, яка завдана його діями. Відсутність причинного зв`язку означає, що шкода заподіяна не діями заподіювача, а викликана іншими обставинами. Водночас причинний зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди (див. висновки Верховного Суду, сформульовані у постанові від 20.01.2021 року в справі №197/1330/14-ц).
Як встановлено судом, загальна вартість квитка, який позивач придбала для подорожі із Кам`янського Дніпропетровської області до Львова Львівської області становить 1 021,64 грн. 
Також судом встановлено, що вартість страхового сертифікату комплексного страхування подорожуючих за кордон №21/01-23-011288070 від 04.06.2025 року становить 522,00 грн.
Та в сукупному розмірі вказані витрати становлять – 1 543,64 грн.
Таким чином, судом встановлено причинний зв`язок між бездіяльністю Заводського районного суду м. Кам`янського у вигляді своєчасного неподання до Адміністрації Державної прикордонної служби оновленого списку осіб, передбачених у пункті 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, із виключенням ОСОБА_1 та, як наслідок, відмовою позивачу в перетині державного кордону, та фактично марними витратами позивача на купівлю квитка на потяг та страхового сертифікату, сукупна вартість яких фактично становить майнову шкоду, завдану позивачу. 
Означеної позиції дотримується Верховний Суд у постанові від 12.02.2026 року по справі №201/2129/24.
Вирішуючи питання стосовно особи, з якої підлягає стягненню майнова шкода, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст.174 Цивільного кодексу України держава відповідає за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення.
З огляду на положення ст.174 ЦКУ та висновки Верховного Суду, наведені в постанові від 12.02.2026 року по справі №201/2129/24, суд доходить висновку, що в даному випадку матеріальна шкода підлягає стягненню саме з Державного бюджету України.
Відповідно до ч.2 ст.9 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
З огляду на вищевикладене, враховуючи, що фактично сума майнової шкоди становить на 21,00 грн. більше від заявленої позивачем, враховуючи ч.2 ст.9 КАС України, суд доходить висновку про необхідність виходу за межі позовних вимог та стягнення Державного бюджету України на користь позивача майнової шкоди в сумі 1 543,64 грн.
Таким чином позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню. 
Вирішуючи питання щодо стягнення моральної шкоди з відповідача на користь позивача, суд зазначає наступне.
Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.
Згідно ч.1 та ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
Відповідно до ч.3 ст.23 Цивільного кодексу України якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. 
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. 
Статтею 1167 Цивільного кодексу України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Пунктом 3 постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4 встановлено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.
Пунктами 4,5 вказаної постанови визначено, що у позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, яким неправомірними діями чи бездіяльністю заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суди, зокрема, повинні з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
Згідно з пунктом 9 вказаної постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.
Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України).
Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA,№68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12.07.2007 року).
До суду надана довідка лікаря від 22.11.2023 року, яка свідчить про перебування позивача на обліку у сімейного лікаря з приводу лікування: ІХС, атеросклеротичного кардіосклерозу; гіпертонічної хвороби ІІ ст. 2 ст.; гіпертензивних серце, нирки; цукрового діабету; гапотіреозу. 
З листа Олександрівської лікарні м. Кам`янське від 03.07.2025 року вбачається, що позивач звернулася 13.06.2025 року до сімейного лікаря за телефоном із скаргами на запаморочення, нудоту, рвоту, підвищений тиск, 210/120 мм. рт. ст., підвищений цукор крові. Також у вказаному листі зазначено, що були надані рекомендації; стан різко погіршився, коли пацієнтка не змогла пройти на державному кордоні на виїзд до родичів за кордон. 
Суд звертає увагу, що докази позивача, які на її думку підтверджують завдану моральну шкоду, фактично вказують на наявність у позивача певних захворювань до події, з якою позивач, пов`язує настання погіршення здоров`я.
Також суд звертає увагу що до суду не надано доказів, що саме вказані захворювання є наслідком моральних страждань, завданих позивачу фактом неподання до Адміністрації Державної прикордонної служби оновленого списку осіб, передбачених у пункті 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, із виключенням ОСОБА_1 .
Крім цього об`єктивних обґрунтувань моральної шкоди в розмірі 150 000,00 грн., позивачем не наведено. 
Однак суд вважає за необхідне зазначити наступне.
В даній ситуації судом встановлено очевидну протиправність бездіяльності Заводського районного суду м. Кам`янського у вигляді своєчасного неподання до Адміністрації Державної прикордонної служби оновленого списку осіб, передбачених у пункті 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, із виключенням ОСОБА_1 .
Наслідком вказаної бездіяльності стало те, що плани позивача на перетин кордону були змінені, позивач була вимушена повернутися до свого місця проживання, яке знаходиться в іншій області.
Таким чином внаслідок вказаної бездіяльності у позивача фактично здійснилось порушення нормальних життєвих обставин через неможливість продовження своїх запланованих дій, а також завдало позивачу душевних страждань у зв`язку із непередбачуваними та необґрунтованими змінами планів. Як зазначає позивач, внаслідок вказаної ситуації вона, літня людина, була змушена тривалий час перебувати у пункті перетину кордону та хвилюватися у зв`язку із неможливістю вплинути на необґрунтовану зміну її планів. Позивач наголосила, що її душевне самопочуття не відповідало нормальним життєвим обставинам, а отже фактично їй завдано моральної шкоди. 
Проаналізувавши зазначене, суд доходить висновку, що все вищевикладене свідчить про завдання позивачу душевних страждань від вказаної бездіяльності відповідача, а отже наявний факт заподіяння позивачу моральної шкоди. 
Проте, суд вважає, що сума моральної шкоди у розмірі майнової шкоди відповідає вимогам розумності та справедливості, а отже з Державного бюджету України підлягає стягненню на користь позивача моральна шкоду в сумі 1 543,64 грн.
Відповідно до ст.90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Згідно ч.1 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна, довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, проаналізувавши чинне законодавство України, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовної заяви ОСОБА_1 до Заводського районного суду м. Кам`янського про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.
Відповідно до ч.3 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на той факт, що вимоги позивача, які не підлягають задоволенню, є похідними, суд дійшов висновку, що судовий збір у розмірі 1 211,20 грн. підлягає стягненню із Заводського районного суду м. Кам`янського за рахунок його бюджетних асигнувань на користь позивача.
Щодо клопотання позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне.
Відповідно до ч.1-7 ст.134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Верховний Суд в постанові від 07.05.2020 року по справі №820/4281/17 та постанові від 27.06.2018 року по справі №826/1216/16 зробив висновок, що до правової допомоги належать й консультації та роз`яснення з правових питань; складання заяв, скарг та інших документів правового характеру; представництво у судах тощо. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Також Верховний Суд зазначив, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи.
Суд зазначає, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження надання йому послуг професійної правничої допомоги, а також не надано доказів оплати вказаної допомоги.
Таким чином, вказане клопотання позивача є безпідставним та необґрунтованим, а отже не підлягає задоволенню.
Керуючись ст.2, 72-77, 139, 243-246, 255, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Заводського районного суду м. Кам`янського (51925, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Ігнатія Ясюковича, 5, код ЄДРПОУ 02890771) про визнання дій та бездіяльності протиправними – задовольнити частково.
Визнати протиправною бездіяльність посадових осіб Заводського районного суду м. Кам`янського щодо своєчасного неподання до Адміністрації Державної прикордонної служби оновленого списку осіб, передбачених у пункті 2-14 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, із виключенням ОСОБА_1 .
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 майнову шкоду в сумі 1 543,64 грн.
Стягнути з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в сумі 1 543,64 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог – відмовити.
Стягнути із Заводського районного суду м. Кам`янського (51925, Дніпропетровська область, м. Кам`янське, вул. Ігнатія Ясюковича, 5, код ЄДРПОУ 02890771) за рахунок його бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати з оплати судового збору в розмірі 1 211,20 грн. (одна тисяча двісті одинадцять гривень 20 копійок). 
В задоволенні клопотання ОСОБА_1 про стягнення витрат на професійну правничу допомогу – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський