Справа № 367/12231/25
Провадження № 2/761/6566/2026

РІШЕННЯ 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
(заочне)

29 червня 2026 року Шевченківський районний суд м. Києва у складі:
головуючого - судді: Осаулова А.А.
за участю секретаря судових засідань: Путрі Д.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві в приміщенні суду в спрощеному позовному провадження цивільну справу за позовом ТОВ «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 , третя особа -АТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості, -

ВСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ТОВ «Брайт Інвестмент» звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості, в якому просило стягнути з відповідача заборгованість за договором №2016638572 від 12.10.2017 р. в розмірі 22398,16 грн. та судові витрати.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що 12.10.2017 р. між ТОВ «ОТП Банк» та ОСОБА_1 було укладено кредитний договір №2016638572 про надання відповідачу коштів в кредит зі сплатою відсотків за користування кредитом.
24.03.2023 р. між ТОВ «Брайт Інвестмент» та ТОВ «ОТП Банк» укладено договір факторингу №24/03/23, за яким ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором №2016638572 від 12.10.2017 р. на суму 22398,16 грн, з яких 14770,41 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 7627,75 грн - заборгованість за процентами.
Зобов`язання з приводу повернення коштів за Кредитним договором Відповідачем не виконано ні Первісному кредитору, а ні Новому, що стало підставою для звернення до суду 
У відзиві на позов відповідач заперечує щодо його задоволення, зазначає, що договір виконано в повному обсязі, зобов`язання припинено. Вважає, що позивачем не доведено отримання права вимоги, не враховано, що відповідач з 2013 р. є військовослужбовцем, а тому безпідставним є нарахування процертів, штрафі, пені за договором. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності.
У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що відповідач користувалась кредитними коштами, кредитний договір та договір факторингу є дійсними. Докази отримання права вимоги містяться в матеріалах справи. Звертає увагу, що відповідач не надала доказів повідомлення первісного кредитора та позивача щоодо проходження військової служби. Строк позовної давності не пропущено, внаслідок карантину та введення воєнного стану.
В запереченні відповідач зазначає, що первісному кредитору було відомо про статус військовослужбовця, було призупинено нарахування відсотків. Отримання права вимоги вважає недоведеним.
Представник позивача у судове засідання не з`явився, в позовній заяві є прохання розглядати справу без участі представника позивача.
Відповідач в судове засідання не з`явилась, хоча про дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином, у відзиві на позов та запереченні просила проводити розгляд справи без її участі.
Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України).
Ухвалою Шевченківського районного суд м. Києва від 10.12.2025 року відкрито провадження у цивільній справі, ухвалено її розгляд здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання.
Ухвалою суду від 21.04.2026 р. залучено АТ «ОТП Банк» до участі у справі в якості третьої особи, витребувано письмові докази.
Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 12.10.2017 року ОСОБА_1 звернулася до АТ «ОТП БАНК» із заявою про відкриття кредитної лінії, у зв`язку з чим між сторонами було укладено договір про споживчий кредит №2016638572. 
Відповідно до умов зазначеного договору банк надав позичальнику споживчий кредит на придбання товарів/послуг у розмірі 24065,94 грн із процентною ставкою 0,01 % річних.
Крім того, відповідно до розділу 2 кредитного договору сторони підтвердили укладення договору про видачу та обслуговування міжнародних кредитних платіжних карток на підставі Правил кредитування та Правил користування кредитною карткою MasterCard Standard, розміщених на офіційному сайті банку, а також на умовах, визначених у зазначеному розділі. Розмір кредитного ліміту за карткою становив 3 000 грн.
Умовами договору передбачено строк дії кредитної лінії тривалістю 36 місяців з моменту його підписання сторонами.
За користування кредитними коштами банк нараховував проценти у розмірі, визначеному тарифами банку. 
Як встановлено в судовому засіданні, АТ «ОТП БАНК» свої зобов`язання за Договором виконав належним чином. Однак, ОСОБА_1 скориставшись кредитними коштами, не виконала зобов`язань, визначених Договором, порушила умови щодо погашення кредиту.
Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
В матеріалах справи міститься виписка по рахунку відповідача, яка є належним доказом щодо заборгованості за кредитним договором.
Будь-яких заперечень щодо факту отримання коштів, користування наданими кредитними коштами, тобто, існування між сторонами договірних відносин позичальника і кредитора, ОСОБА_1 суду не надала. Окрім того, відповідач здійснювала часткове погашення заборгованості, що підтверджується розрахунком заборгованості за кредитним договором, наданим позивачем.
Як вбачається з розрахунку заборгованості АТ «ОТП БАНК» заборгованість відповідача за кредитним договором становить 22398,16 грн.
Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі (ч.1 ст. 1055 ЦК України).
Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей.
Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
Згідно із частиною 1статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
Відповідно до статті 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець, у цьому випадку АТ «ОТП Банк».
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст статей 633,634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент, а саме споживач послуг банку, лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно з ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих 
24.03.2023 р. між ТОВ «Брайт Інвестмент» та ТОВ «ОТП Банк» укладено договір факторингу №24/03/23, за яким ТОВ «Брайт Інвестмент» набуло право грошової вимоги до відповідача за договором №2016638572 від 12.10.2017 р. на суму 22398,16 грн, з яких 14770,41 грн - заборгованість за основною сумою боргу, 7627,75 грн - заборгованість за процентами.
Відповідно до ст. 1077 ЦК України передбачено, що за договором факторингу одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).
Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Пунктом 1 розпорядження Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 06.02.2014 року № 352 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року №231» до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб`єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі, права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі, шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення.
Відповідно до ст. 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога).
Верховний Суд неодноразово зазначав, що належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором (постанови Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 29 червня 2021 року у справі №753/20537/18, від 21 липня 2021 року у справі №334/6972/17, постанова Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 20 грудня 2021 року у справі №911/3185/20).
Так, на підтвердження факту відступлення права вимоги позивач надав договір факторингу від 24.03.2023 р., платіжну інструкцію від 24.03.2023 р. про сплату коштів за договором факторингу, акт приймання-передачі реєстру боржників від 24.03.2023 р., витяг з реєстру боржників до договору щодо боржника ОСОБА_1 . 
Зазначене спростовує посилання відповідача, що заявником не надано доказів на підтвердження переходу до нього прав вимоги за вказаним зобов`язанням.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України). Презумпція правомірності правочину означає те, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що зумовлює набуття, зміну чи припинення породжує, змінює або припиняє цивільних прав та обов`язків, доки ця презумпція не буде спростована. Таким чином, до спростування презумпції правомірності правочину всі права, набуті сторонами за ним, можуть безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. Спростування презумпції правомірності правочину відбувається тоді: коли недійсність правочину прямо встановлена законом (тобто має місце його нікчемність); якщо він визнаний судом недійсним, тобто існує рішення суду, яке набрало законної сили (тобто оспорюваний правочин визнаний судом недійсним) (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 липня 2021 року у справі № 759/24061/19, провадження № 61-8593св21).
Матеріали справи не містять відомостей, що укладений між ТОВ «Брайт Інвестмент» та ТОВ «ОТП Банк» Договір факторингу оспорювався сторонами чи існує рішення суду, яким визнано його недійсним.
Між тим, щодо розміру заборгованості варто зазначити наступне.
Матеріали справи містять звіт-рахунок за період з 23.10.2017 по 14.03.2023, який відображає рух коштів по картковому рахунку відповідачки, зокрема, надходження та списання грошових коштів, що свідчить про користування кредитною лінією.
Встановлено, що відповідач активно користувалась кредитними коштами, всього було використано коштів- 41787,67 грн, а надходження коштів на рахунок - 47699,67 грн.
Сам по собі факт відсутності у розрахунку окремого відображення первісної суми кредиту не свідчить про ненадання кредитних коштів, оскільки правовідносини сторін не обмежуються лише цільовим кредитом, а охоплюють також користування кредитним лімітом за картковим рахунком.
З матеріалів справи вбачається, що умовами кредитного договору передбачено строк дії кредитної лінії тривалістю 36 місяців, тобто до 12.10.2020 р.
Разом із тим, наданий позивачем розрахунок заборгованості містить нарахування процентів за користування кредитними коштами поза межами строку кредитування, що суперечить умовам договору та вимогам чинного законодавства.
Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної, зокрема, у постановах від 28 березня 2018 року та 05 квітня 2023 року, право кредитодавця нараховувати проценти за користування кредитом припиняється після спливу строку кредитування, оскільки після цього позичальник не отримує правомірного блага користування кредитом, а відтак відсутні підстави для нарахування процентів у розумінні статті 1048 ЦК України.
Отже, нарахування процентів поза межами строку кредитування є неправомірним, а такі вимоги задоволенню не підлягають.
З урахуванням викладеного, обґрунтованим нарахування процентів лише в межах строку кредитування, а саме до 12.10.2020 р.
Однак, як вбачається з відповіді АТ «ОТП Банк» на ухвалу суду та розрахунку заборгованості, за рішенням банку, прийнятим у 2020 р., 03.02.2020 р. було здійснено сторнування нарахованих відсотків, штрафних санкцій, щомісячних платежів за обслуговування договору за період з 12.10.2017 р., після чого нарахування проценті та штрафних санкцій було зупинено, та відновлено, починаючи з 31.08.2021 р.
Тобто, фактично в межах строку кредитування відповідачу нараховувались відсотки, які були в подальшому за рішенням банку анульовані.
Розмір заборгованості за процентами в сумі 7627,75 грн, які позивач отримав за договором факторингу, та просить стягнути з відповідача, фактично нараховані поза межами строку кредитування, починаючи з 31.08.2021 р., а тому стягнення вказаних коштів суперечить вимогам закону.
Очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за «користування кредитом» поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Невиконання зобов`язання з повернення кредиту не може бути підставою для отримання позичальником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу, а отже - і для виникнення зобов`язання зі сплати процентів відповідно до статті 1048 ЦК України.
За таких обставин надання кредитодавцю можливості нарахування процентів відповідно до статті 1048 ЦК України поза межами строку кредитування чи після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредиту вочевидь порушить баланс інтересів сторін - на позичальника буде покладений обов`язок, який при цьому не кореспондує жодному праву кредитодавця.
Відповідна правова позиція висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 квітня 2023 року у справі № 910/4518/16.
Вимог про стягнення інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України, позивач не пред`явив.
Проте, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти за тілом кредиту в добровільному порядку ані первісному кредитору, ані позивачу не повернуті, що свідчить про порушення прав, тому позивач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів, а саме: 14770,41 грн - заборгованості за основною сумою боргу.
Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, варто зазначити наступне.
Відповідно до статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю три роки.
Згідно з частинами першою та п`ятою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання - зі спливом строку виконання.
У даному випадку умовами кредитного договору передбачено строк дії кредитної лінії до 12.10.2020, а отже саме з цієї дати кредитор набув право вимоги щодо повернення заборгованості в повному обсязі.
Отже, перебіг позовної давності за заявленими вимогами розпочався з 12.10.2020
Разом із тим, 02 квітня 2020 року набрав чинності Закон України № 540-IX, яким розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено пунктом 12, відповідно до якого під час дії карантину строки, визначені статтями 257, 258 ЦК України, продовжуються на строк дії такого карантину.
Карантин на території України було запроваджено з 12 березня 2020 року та неодноразово продовжувалося.
Крім того, з 24 лютого 2022 року на території України введено воєнний стан, під час дії якого перебіг позовної давності зупиняється.
З огляду на викладене, перебіг позовної давності у цій справі продовжувався на строк дії карантину та в подальшому був зупинений на період дії воєнного стану.
Отже, враховуючи вказані обставини, строк позовної давності на момент звернення позивача до суду не сплив, а тому підстави для застосування наслідків його спливу відсутні.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
Як договір кредитної лінії №2016638572 від 12.10.2017 р., так і договір факторингу відповідачем не оспорені, в установленому законом порядку недійсними їх не визнано, а тому в силу положень ст. 204 ЦК України підлягають до виконання.
Враховуючи те, що зобов`язання не виконуються з вини відповідача, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом стягнення з відповідача заборгованості за Кредитним №2016638572 від 12.10.2017 р. у розмірі 14770,41 грн
Відповідно до ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1596,36 грн. пропорційно розміру задоволених позовних вимог (задоволено 65,9 %) 
Крім цього, позивач просив стягнути витрати на правничу допомогу.
Відповідно до ч. 2, 3 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
В той же час, ч. 3 ст. 141 ЦПК України визначено, що при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Згідно ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
В постанові Верховного Суду від 01.04.2020 р. (справа №640/4013/17-ц) зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
Крім цього, витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України).
Аналогічна позиція висловлена об`єднаною палатою Верховного Суду у складі Касаційного господарського суду у постановах: від 03 жовтня 2019 року у справі № 922/445/19, від 22 січня 2021 року у справі № 925/1137/19, Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постановах від 02 грудня 2020 року у справі № 317/1209/19 (провадження № 61-21442св19), від 03 лютого 2021 року у справі № 554/2586/16-ц (провадження № 61-21197св19), від 17 лютого 2021 року у справі № 753/1203/18 (провадження № 61-44217св18).
На підтвердження витрат на правничу допомогу позивачем надано договір №43115064 від 01.07.2025 р. про надання правової допомоги, додаткову угоду від 01.09.2025 р, акт №2016638572 від 30.09.2025 р. про надання правничої допомоги, за яким витрачено 5 годин, загальна вартість 5000,00 грн, платіжну інструкцію від 02.10.2025 р. про сплату 5000,00 грн.
Згідно ч.5, 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката відповідачем не подано.
В постанові Верховного Суду від 22.11.2019 р. у справі №910/906/18 зазначено, що суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони.
Саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності.
Схожі висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, зроблені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших».
Між тим, у постановах Верховного Суду від 7 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18 та від 8 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19 висловлено правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулось рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час та неспіврозмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Враховуючи складність справи та об"єм виконаних адвокатами робіт (наданих послуг), беручи до уваги те, що позовні вимоги задоволені частково (задоволено 65,9 %), суд вважає можливим стягнути з відповідача 3295,00 грн витрат на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В задоволенні іншої частини вимог заяви про стягнення коштів витрат на правничу допомогу, - відмовити.
Керуючись ст. ст. 12,76,77,78,79,80,81, 211, 223, 263, 265, 280,285,289 ЦПК України, ст.ст.257, 610, 1048, 1048, 1054, 1078 ЦК України,, -

в и р і ш и в :
Позов ТОВ «Брайт Інвестмент» до ОСОБА_1 , третя особа -АТ «ОТП Банк» про стягнення заборгованості,- задовольнити частково.
Стягнути з  ОСОБА_1  ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса проживання: АДРЕСА_1 ) на користь ТОВ «Брайт Інвестмент» (код ЄДРПОУ 43115064, адреса м.Дніпро, вул. Січових Стрільців,9) заборгованість за кредитним договором №2016638572 від 12.10.2017 р. в розмірі 14770,41 грн., судовий збір в сумі 1596,36 грн., витрати на правничу допомогу в сумі 3295,00 грн, а всього 19661,77 грн.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо у судовому засіданні було проголошено лише вступну і резолютивну частину судового рішення або у разі розгляду (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, цей строк обчислюється з дня складання повного тексту судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: Осаулов А.А.