ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 червня 2026 року 
м. Київ
справа № 280/2331/22
адміністративне провадження № К/990/24008/23 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача - Жука А.В., 
суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Уханенка С.А.,
розглянувши в порядку письмового провадження справу №280/2331/22 за позовом ОСОБА_1 до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора про стягнення заробітної плати, провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року (головуючий суддя Татаринов Д.В.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року (колегія суддів у складі головуючого судді Чумака С.Ю., суддів - Чабаненко С.В., Юрко І.В.),
УСТАНОВИВ:
І. Історія справи
1.  ОСОБА_1 звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Запорізької обласної прокуратури, Офісу Генерального прокурора, у якому просив стягнути солідарно з відповідачів шляхом безспірного списання з їх казначейських рахунків недоплачену ОСОБА_1 суму заробітної плати за період з 26 березня 2020 року по 11 вересня 2020 року у розмірі 406 607 грн 23 коп.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначав, що після прийняття Конституційним Судом України Рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020 до переведення до Запорізької обласної прокуратури він, відповідно до статті 81 Закону України «Про прокуратуру», мав право отримувати заробітну плату, виходячи з розміру посадового окладу прокурора (14, 4 прожиткових мінімумів для працездатних осіб), який був установлений до внесення змін Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким збільшено посадовий оклад прокурора обласної прокуратури до 18 прожиткових мінімумів.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
3. Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
4. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди зазначили, що Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» (у Прикінцевих і перехідних положеннях) установив, що оплата праці працівників органів прокуратури (Генеральної прокуратури України, регіональних, місцевих і військових прокуратур) під час «перехідного» періоду (який для цих правовідносин означений процесом атестування прокурорів і триває до юридичного її завершення «звільненням» чи «переведенням» прокурора) має здійснюватися відповідно до Постанови №505 (яка, зважаючи на предмет її регулювання, і є тією постановою Кабінету Міністрів України, яка установлює оплату праці працівників органів прокуратури у значенні абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури»).
5. Констатували, що у спірний період з 26 березня по 11 вересня 2020 року частинами третьою та четвертою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» оклади прокурорів регіональних прокуратур, зокрема прокуратури Запорізької області, у якій працював позивач, взагалі вже не визначалися, оскільки, як зазначено вище, указані норми були змінені Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» і визначали оклади відповідно окружних та обласних прокуратур, зокрема Запорізької обласної прокуратури, до якої позивач, у зв`язку з успішним проходженням атестації, був переведений лише з 14 вересня 2020 року.
6. Суди указали, що у спірний період часу не існувало Закону, яким би визначались оклади прокурорів регіональних прокуратур, у якій на той час до проходження атестації працював позивач, а єдиним нормативно-правовим актом, яким визначались такі оклади для прокурорів указаних прокуратур, у спірний період часу була Постанова №505, відповідно до якої позивачу і нараховувався оклад, що відповідало приписами Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
7. Зауважили, що рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 не впливає на застосування положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», зокрема його Прикінцевих і перехідних положень (абзацу третього пункту 3), які є конституційними допоки (чи якщо) суд конституційного контролю не встановить протилежне.
8. З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку про те, що відповідачі, виплачуючи позивачу заробітну плату у спірний період часу з розрахунку розміру посадового окладу, визначеного Постановою №505, діяли правомірно, у межах наданих повноважень.
Короткий зміст касаційної скарги 
9. Не погоджуючись із такими судовими рішеннями ОСОБА_1 подав касаційну скаргу, у якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
10. Як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі указує на пункти 1, 2 частини четвертої статті 328 КАС України. 
11. Обґрунтовуючи посилання на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що суд апеляційної інстанції не урахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, які викладені у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі №560/4178/20, від 18 травня 2021 року у справі №360/2160/20, від 18 листопада 2021 року у справі №640/26365/19 та від 19 травня 2022 року у справі №640/4264/20.
12. Обґрунтовуючи посилання на пункт 2 частини четвертої статі 328 КАС України зазначає, про необхідність відступлення від висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 14 липня 2022 року у справі №160/13767/20, від 28 липня 2022 року у справі №620/1338/21, від 09 серпня 2022 року у справі №240/15182/21, від 11 серпня 2022 року у справі №120/3931/21, від 18 серпня 2022 року у справі №200/2499/21, від 08 вересня 2022 року у справі №360/931/21, від 23 лютого 2023 року у справі №120/6439/21.
13. Указує, що правова норма, яка регулює правовідносини, аналогічна нормі, що визнана Конституційним Судом України неконституційною, або дублює таку норму (незалежно від періоду її прийняття та виду нормативного акту, в якому вона втілена), не підлягає застосуванню. У такому разі суд застосовує норми Конституції України як норми прямої дії. Таким чином, у зв`язку з визнанням Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 неконституційними положень Бюджетного кодексу України, якими Кабінет Міністрів України наділявся повноваженнями визначати порядок виплати (розмір) заробітної плати прокурорів, суди не мали права застосувати положення пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», згідно яких до переведення прокурори отримують заробітну плату у розмірі визначеному Кабміном.
14. Переконує, що після 26 березня 2020 року заробітна плата прокурорів, які не пройшли атестацію, не могла визначатись Постановою №505, а тому вона повинна була розраховуватись виходячи із окладу, визначеного статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» в редакції, чинній до 25 вересня 2019 року, оскільки за ними зберігся правовий статус, який вони мали до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури». Тобто, оклад позивача становив 14,4 прожиткових мінімумів працездатних осіб.
15. Зазначає про помилковість висновків Верховного Суду про те, що неправильно прирівнювати оклади прокурорів, що не пройшли атестацію до рівня тих, що її пройшли, оскільки після проходження атестації посадовий оклад прокурорів регулюється статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, що набула чинності з 25 вересня 2019 року.
Позиція інших учасників справи
16. 01 та 08 вересня 2023 року до касаційного суду надійшли відзиви Запорізької обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора відповідно, у яких відповідачі зазначають про необґрунтованість касаційної скарги та просять відмовити у її задоволенні.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
17. 07 липня 2023 року до касаційного суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
18. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 липня 2023 року для розгляду справи №280/2331/22 визначено колегію суддів у складі: головуючого судді - Жука А.В., суддів - Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.
19. Ухвалою Верховного Суду від 26 липня 2023 року касаційну скаргу ОСОБА_1 залишено без руху.
20. Ухвалою Верховного Суду від 29 серпня 2023 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року у справі №280/2331/22 на підставі пунктів 1, 2 частини четвертої статті 328 КАС України.
21. Ухвалою Верховного Суду від 16 квітня 2025 року справу №280/2331/22 призначено до розгляду у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами.
22. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22 травня 2026 року, у зв`язку із обранням до Великої Палати Верховного Суду судді Мартинюк Н.М., для розгляду справи №280/2331/22 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Жука А.В., суддів Мельник-Томенко Ж.М., Уханенка С.А.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
23. З травня 2013 року по 14 вересня 2020 року позивач працював на посадах прокурора різних відділів прокуратури Запорізької області, а з 14 вересня 2020 року - переведений до Запорізької обласної прокуратури.
24. Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. Положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, , за текстом рішення, втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
25. Вважаючи, що відповідач протиправно недонарахував і не виплатив позивачу заробітну плату за період з 26 березня 2020 року по 11 вересня 2020 року, позивач звернувся до суду з цим позовом.
ІІІ. Позиція Верховного Суду 
26. Відповідно до частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
27. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України в чинній редакції).
28. Перевіривши доводи касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження у цій справі, та правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Верховного Суду зазначає таке.
29. Спірні правовідносини між сторонами виникли щодо нарахування і виплати недоотриманої заробітної плати за період з 26 березня 2020 року по 11 вересня 2020 року, протягом якого позивач працював у прокуратурі Запорізької області.
30. Протягом спірного періоду прокуратура Запорізької області, керуючись пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», нараховувала та виплачувала ОСОБА_1 заробітну плату у розмірі, визначеному Постановою №505.
31. Усталеним є підхід Верховного Суду щодо відсутності підстав для перерахунку заробітної плати прокурорів, у зв`язку із прийняттям Конституційним Судом України Рішення від 26 березня 2020 року №6-р/2020, у тому числі з огляду на те, що указане Рішення не стосувалось конституційності/неконституційності положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», зокрема пункту 3 розділу ІІ його «Прикінцевих і перехідних положень», який був чинним на момент постановлення Конституційним Судом України указаного Рішення.
32. Верховний Суд зауважував, що положеннями пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» запроваджено різні підходи до оплати праці прокурорів залежно від проходження чи непроходження атестації. Тому прирівняння посадового окладу позивача до посадових окладів прокурорів Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури за відсутності факту переведення його на посаду прокурора в ці установи, суперечить вимогам Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури».
33. Подібну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду від 26 травня 2022 року у справі №540/1268/21 та від 14 вересня 2021 року у справі №320/1874/19 та інших.
34. Разом з тим, після відкриття касаційного провадження у цій справі, Конституційний Суд України ухвалив Рішення від 13 вересня 2023 року №8-р(II)/2023, яким визнав неконституційним друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» [яким визначалось, що на період до звільнення або переведення до новоствореної прокуратури оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури]. 
35. У вказаному Рішенні Конституційний Суд України, серед іншого, зазначив:
- наділення Кабінету Міністрів України повноваженням урегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України;
- відповідно до частини першої статті 81 Закону України «Про прокуратуру» винагороду («заробітну плату») прокурора регулює Закон України «Про прокуратуру», її не можна визначати іншими нормативними актами;
- винагорода прокурорів (як і винагорода суддів) є гарантією їх незалежності. Однією з доконечних передумов незалежної діяльності прокуратури, безстороннього, неупередженого, ефективного виконання прокурорами повноважень є належний рівень їх матеріального та соціального забезпечення, що має бути гарантований у такий спосіб, щоб унеможливити вплив на прокурорів, коли вони ухвалюють рішення. Це може бути забезпечене лише за допомогою визначення у відповідному законі України належних умов функціонування прокуратури, насамперед системи її фінансування, зокрема регулювання винагороди прокурора, що становитиме гарантії його безсторонності та неупередженості під час виконання встановлених Конституцією України повноважень. Наведене дає підстави для висновку, що винагороду прокурорів - гарантію їх незалежності, яка є невіддільним елементом їхнього юридичного статусу, а отже, складником організації й порядку діяльності прокуратури в розумінні статті 131-1Конституції України, - має визначати лише закон;
- у Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» збережено юридичний статус прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури [перше речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення»], а отже, гарантії їх незалежності як невіддільний елемент статусу прокурора;
- з набранням чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює Закон України «Про прокуратуру», а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, - підзаконний нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України. Відтак оспорювані приписи Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» визначають відмінне від установленого статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу.
36. Абзацом 1 частини четвертої статті 7 КАС України визначено, що якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції України, суд не застосовує такий закон чи інший правовий акт, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії.
37. У постанові від 10 грудня 2024 року у справі №240/19209/21 Верховий Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду відступив від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 21 березня 2023 року у справі №240/7411/21 про неможливість застосування частини четвертої статті 7 КАС України до правових актів, які визнані неконституційними за рішенням Конституційного Суду України.
38. Зокрема, в указаній постанові Судова палата дійшла таких висновків:
1) на будь-якій стадії судового процесу у випадку, якщо суд доходить висновку, що закон чи інший правовий акт суперечить Конституції, він не застосовує такий закон чи інший правовий акт, зокрема й до правовідносин, які виникли до ухвалення рішення Конституційного Суду України, яким положення закону визнані неконституційними, а застосовує норми Конституції України як норми прямої дії, оскільки принцип прямого (безпосереднього) застосування Конституції у поєднанні з принципом її верховенства над іншими правовими актами неминуче передбачає повноваження судів відмовитись від застосування будь-якого правового акта, який вони визначають таким, що суперечить Конституції України;
2) суди застосовують процесуальний механізм, передбачений частиною четвертою статті 7 КАС України, зокрема й у випадку, коли Конституційним Судом України сформульовано юридичну позицію щодо положення закону, яке підлягало застосуванню на час виникнення відповідних правовідносин.
39. З огляду на викладене колегія суддів вважає необхідним застосувати наведений підхід при вирішенні цього спору.
40. Так, частинами третьою та четвертою статті 81 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції станом на 01 січня 2019 року) визначалось, що посадовий оклад прокурора місцевої прокуратури з 1 січня 2017 року становить 12 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора місцевої прокуратури з коефіцієнтом, зокрема для прокурора регіональної прокуратури установлено коефіцієнт 1,2.
41. Тобто, ураховуючи те, що ОСОБА_1 працював на посаді прокурора у прокуратурі Запорізької області, його посадовий оклад мав би становити 14,4 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
42. Законом України «Про внесення змін до Бюджетного кодексу України щодо реформи міжбюджетних відносин» від 28 грудня 2014 року №79-VIII доповнено Прикінцеві та Перехідні положення Бюджетного кодексу України пунктом 26, яким передбачалось, зокрема, що стаття 81 Закону України «Про прокуратуру» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
43. Указані зміни набули чинності 01 січня 2016 року.
44. Отже, до 26 березня 2020 року, з урахуванням окремого положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України, заробітна плата ОСОБА_1 нараховувалася та виплачувалася у порядку та розмірах, установлених Постановою №505, якою затверджено схеми посадових окладів працівників органів прокуратури.
45. Рішенням Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 визнано неконституційним окреме положення пункту 26 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Бюджетного кодексу України у частині, яка передбачає, що норми і положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» зі змінами застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування.
46. Саме з прийняттям указаного Рішення позивач пов`язує появу підстав для нарахування та виплати йому заробітної плати у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».
47. 25 вересня 2019 року набрав чинності Закон України від 19 вересня 2019 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», який визначав умови переведення прокурорів, процедуру проходження атестації і відповідно порядок оплати праці прокурорів на період проведення їх атестації.
48. Указаним Законом, зокрема, внесено зміни до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» та визначено, що посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Посадові оклади інших прокурорів установлюються пропорційно до посадового окладу прокурора окружної прокуратури з коефіцієнтом, зокрема, для прокурора обласної прокуратури установлено коефіцієнт 1,2.
49. Указані оклади визначені для прокурорів, які успішно пройшли процедуру атестації та були переведені до новостворених прокуратур.
50. Згідно з пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури. 
За прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури. На зазначений період оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури.
51. Отже, протягом спірного періоду (з 26 березня 2020 року по 11 вересня 2020 року), до успішного проходження позивачем атестації та його переведення до новоствореної прокуратури, прокуратура Запорізької області керувалася саме пунктом 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» та нараховувала і виплачувала заробітну плату ОСОБА_1 у розмірі, визначеному Постановою №505, яка була чинною.
52. Як зазначалось вище, Рішенням Конституційного Суду України від 13 вересня 2023 року №8-р(II)/2023 визнано неконституційним друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» [яким визначалось, що на період до звільнення або переведення до новоствореної прокуратури оплата праці працівників Генеральної прокуратури України, регіональних прокуратур, місцевих прокуратур, військових прокуратур здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України, яка встановлює оплату праці працівників органів прокуратури]. 
53. Водночас, відповідно до першого речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури.
54. Керуючись частиною четвертою статті 7 КАС України, з урахуванням висновку щодо застосування цієї норми, викладеному у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2024 року у справі №240/19209/21 [про яку мовилося вище], з огляду на Рішення Конституційного Суду України від 26 березня 2020 року №6-р/2020 та від 13 вересня 2023 року №8-р(II)/2023, слід дійти висновку про те, що у спірному періоді ОСОБА_1 мав право на виплату заробітної плати у розмірі, визначеному статтею 81 Закону України «Про прокуратуру» у редакції, що була чинною до 25 вересня 2019 року.
55. З огляду на викладене суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Щодо визначення відповідача 
56. Як вбачається із матеріалів справи, позивач просив стягнути солідарно з Запорізької обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора шляхом безспірного списання з казначейських рахунків недоплачену суму заробітної плати за період з 26 березня 2020 року по 11 вересня 2020 року у розмірі 406 607 грн 23 коп.
57. Обґрунтовуючи позовні вимоги до Офісу Генерального прокурора позивач зазначав, що саме через помилкову позицію головного розпорядника бюджетних коштів [Офісу Генерального прокурора] прокуратурою Запорізької області протягом спірного періоду, всупереч статті 81 Закону України «Про прокуратуру», заробітна плата нараховувалась у розмірі, визначеному Постановою №505.
58. Водночас, позивач, визначаючи обсяг та формулювання позовних вимог, звернувся до суду зі спором про оплату праці, а не про відшкодування шкоди.
59. Протягом спірного періоду з 26 березня 2020 року по 11 вересня 2020 року позивач перебував у трудових відносинах (з оплатою праці) саме з прокуратурою Запорізької області, а не з Генеральною прокуратурою України (Офісом Генерального прокурора).
60. З урахуванням викладеного, Запорізька обласна прокуратура, а не Офіс Генерального прокурора, є належним відповідачем у цій справі.
61. Підсумовуючи слід зазначити, що для належного та ефективного захисту прав та інтересів позивача судам необхідно установити розмір нарахованої у спірному періоді заробітної плати, і, ураховуючи висновки, викладені у цій постанові, у судовому рішенні вказати конкретну суму (заробітної плати), на яку позивач має право та яку слід стягнути з відповідача.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
62. Суд касаційної інстанції в силу положень статті 341 КАС України обмежений у праві додаткової перевірки зібраних у справі доказів та не може установлювати або вважати доведеними обставини, які не були установлені в оскаржуваній постанові.
63. Оскільки для правильного вирішення спору потрібно додатково дослідити докази та установити додаткові обставини, Суд дійшов висновку про наявність підстав для нового розгляду цієї справи.
64. За правилами пункту 1 частини другої статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 328 цього Кодексу.
65. Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
66. За таких обставин, з огляду на заявлені до суду касаційної інстанції вимоги, касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню, з направленням справи до суду першої інстанції для нового розгляду.
IV. Висновки щодо судових витрат
67. З огляду на результат касаційного перегляду справи перерозподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 7, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 01 серпня 2022 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 23 лютого 2023 року у справі №280/2331/22 скасувати.
3. Справу №280/2331/22 направити на новий розгляд до Запорізького окружного адміністративного суду.
Постанова набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

..................................

..................................

..................................
А.В. Жук
Ж.М. Мельник-Томенко
С.А. Уханенко
Судді Верховного Суду