ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2062/26 Справа № 205/3813/24 	  	Суддя у 1-й інстанції - Федотова В. М. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Красвітної Т.П., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання Кирилішиної В.Д., Усенко Я.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Дніпро цивільну справу №205/3813/24 за позовом ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДНІПРО-АГРО ЮС» про стягнення безпідставно збережених коштів і витребування майна з чужого незаконного володіння, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 — адвоката Співак Надії Максетівни на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 01 жовтня 2025 року,ухвалене у складі судді Федотової В.М., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2024 року позивач ОСОБА_1 , через свого представника адвоката Співак Н.М., звернулась до Ленінського районного суду міста Дніпропетровська із позовом до ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» про стягнення безпідставно збережених коштів та витребування майна з чужого незаконного володіння.
В обґрунтування позову зазначає що 22 січня 2016 року ОСОБА_2 , як продавець, з однієї сторони, а також ОСОБА_1 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 як покупці, з іншої сторони, уклали договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською I.Ю., зареєстрований у реєстрі за №81, згідно якого ОСОБА_2 передав у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_5 та ОСОБА_3 3/4 частини (кожному по 1/4 частини) нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531241812101.
Вказує, що згідно договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 22 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю., зареєстрованого у реєстрі за №85, позивачка ОСОБА_1 , як продавець, з однієї сторони, а також ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 , як покупці, з іншої сторони, уклали договір, згідно якого ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_2 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 3/4 частини (кожному по 1/4 частини) нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531191612101.
Таким чином, після укладення 22 січня 2016 року договорів купівлі-продажу частин нежитлового приміщення зареєстрованих у реєстрі за №81 та №85, ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4 стали співвласниками частин нежитлових приміщень об`єктів нерухомого майна за реєстраційними номерами 531241812101, 531191612101, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , та дані об`єкти належать співвласникам на праві спільної часткової власності (по кожному кожного об`єкта) у відповідності до ч.1 ст.356 ЦК України без виділення часток в натурі, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23 лютого 2024 року щодо об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 531241812101 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 20 березня 2024 року щодо об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером 531191612101.
Вказувала, що починаючи з 17 листопада 2017 року, грубо порушуючи її права, перешкоджаючи їй у володінні та користуванні належною їй часткою, зазначений об`єкт нерухомого майна було незаконно захоплено ТОВ «Дніпро-Агро ЮС», засновниками якого, відповідно до інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .
Зазначала, що ТОВ «Дніпро -Агро ЮС» з 17 листопада 2017 року та по сьогоднішній день займає об`єкт нерухомого майна, в якому ОСОБА_1 належить 1/4 частина у праві спільної часткової власності, фактично володіє ним, користується та здійснює господарську діяльність. Проте, позивач не надавала згоди на передачу нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 у володіння та користування ТОВ «Дніпро-Агро ЮС».
Зазначає, що на підтвердження нібито наявності права користування нерухомим майном за адресою: АДРЕСА_1 , ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» було надано АТ «ДТЕК Дніпровські електромережі» копію договору оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року (в якому зазначено про строк його дії до 17 вересня 2023 року) та копію договору оренди нежитлового приміщення №17/09/2023 від 17 вересня 2023 року. Так, договір оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року було укладено між фізичною особою ОСОБА_3 та фізичною особою ОСОБА_4 (Орендодавці), з однієї сторони та ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» (Орендар), з іншої сторони. Відповідно до п.1.1. договору оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року Орендодавці передають Орендарю в строкове платне користування нежитлові приміщення (виробничий комплекс) площею 1060,3 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на строк, зазначений в п.3.1. цього Договору, а саме: два роки та одинадцять місяців з дати прийняття Орендарем об`єкта, що передається в оренду та який діє до 17 вересня 2023 року, відповідно до п.9.2. договору. Так, договір оренди нежитлового приміщення №17/09/23 від 17 вересня 2023 року було укладено між фізичною особою ОСОБА_3 та фізичною особою ОСОБА_4 (Орендодавці), з однієї сторони та ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» (Орендар), з іншої сторони. Відповідно до п.1.1. договору оренди нежитлового приміщення №17/09/23 від 17 вересня 2023 року Орендодавці передають Орендарю в строкове платне користування нежитлові приміщення (виробничий комплекс) площею 1060,3 кв.м., які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 на строк, зазначений в п.3.1. цього Договору, а саме: два роки та одинадцять місяців з дати прийняття Орендарем об`єкта, що передається в оренду та який діє до 17 серпня 2026 року, відповідно до п.9.2. Договору. Таким чином Орендодавцями в обох зазначених договорах оренди нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1 зазначено і підписано договори зі сторони Орендодавця лише двома співвласниками відповідачами - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , без згоди та участі інших співвласників – позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Зауважує, що відповідно до ч.1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Зазначає, що договори оренди нежитлових приміщень №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року та №17/09/23 від 17 вересня 2023 року було укладено без згоди співвласників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 . Зазначені особи не є орендодавцями у зазначених договорах оренди та не надавали згоди на їх укладення.
У зв`язку з чим просила стягнути з ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» безпідставно збережені кошти у розмірі мінімальної орендної плати у сумі 1 805 579,93 грн., витребувати нерухоме майно з чужого незаконного володіння шляхом зобов`язання ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» звільнити нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Рішенням Новокодацького районного суду міста Дніправід 01 жовтня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» про стягнення безпідставно збережених коштів та витребування майна з чужого незаконного володіння –відмовлено. Вирішено питання розподілу судового збору.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - адвокат Співак Н.М.подала апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду необґрунтованим, незаконним та таким, що винесено без належного з`ясування обставин та оцінки доказів, що мають значення для справи, та з неправильним застосуванням норм матеріального права.
В обґрунтування скарги зазначає, що враховуючи низку доведених обставин справи, які було встановлено судом першої інстанції, та обставин, які визнавалися сторонами, судом першої інстанції були зроблені упереджені висновки, які односторонньо підтримували доводи відповідача.
Судом першої інстанції було проігноровано доводи позивачки та надані докази, доводи не було належним чином проаналізовано, а доказам не було надано належної правової оцінки.
Зазначає, що Договір оренди нежитлового приміщення №17/2017 від 17 листопада 2017 року, який було визнано недійсним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпра від 17 січня 2023 року у справі №199/9384/19 (зазначене рішення набрало законної сили 28 червня 2023 року після перегляду в апеляційній інстанції та ухвалення постанов Дніпровським апеляційним судом). 
Вказує, що з боку орендодавців зазначені договори оренди щодо спільного нерухомого майна було укладено лише двома співвласниками: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , без участі інших співвласників - ОСОБА_2 та позивача ОСОБА_1 .
У свою чергу ОСОБА_1 не давала згоди на укладення таких договорів оренди та передачу в оренду належного їй нерухомого майна.
Вважає, що з 17 листопада 2017 року зі сторони відповідача має місце очевидне протиправне користування нерухомим майном, що належить на праві спільної часткової власності позивачці за відсутності правових підстав, оскільки рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2023 року у справі №199/9384/19, яке набрало законної сили 28 червня 2023 року, Договір оренди нежитлового приміщення №17/2017 від 17 листопада 2017 року було визнано недійсним, а Договір оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року та Договір оренди нежитлового приміщення №17/09/23 від 17 вересня 2023 року є нікчемними відповідно до положень Цивільного кодексу України.
Зазначені обставини були підтверджені наданими позивачкою доказами, однак судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні не було надано оцінки зазначеним обставинам, а навпаки було зроблено висновок, що позиція сторони відповідача про необґрунтованість позовних вимог, яка викладена у відзиві на позовну заяву, є доведеною та такою, що має правове обґрунтування, внаслідок чого суд приймає таку позицію відповідача при вирішенні спору по суті.
Також зазначає, що відповідач не надав суду жодних доказів, що підтверджували легальність користування ним з 2017 року та по теперішній час майном належним позивачу.
Таким чином при ухваленні оскаржуваного рішення мало місце неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Наголошує, що Договір оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року та договір оренди нежитлового приміщення №17/09/23 від 17 вересня 2023 року було укладено без згоди співвласників - позивача, ОСОБА_1 , та ОСОБА_2 та не надавала згоди на передачу в оренду належного їй нерухомого майна в оренду.
Вказує, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення було протиправно не застосовано до спірних правовідносин положення ст.ст.215, 228 та 358 ЦК України та зроблено хибний висновок про нібито дійсність Договору оренди від 17 жовтня 2020 року та Договору оренди від 17 вересня 2023 року.
Зауважує, що не погоджується з висновками суду першої інстанції про неправильне застосування положень статті 1212 Цивільного кодексу України, оскільки до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення глави 83 Цивільного кодексу України, якою врегульовано набуття, збереження майна без достатньої правової підстави.
Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Окремо звертає увагу апеляційного суду, що рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2023 року у справі №199/9384/19, яке набрало законної сили 28 червня 2023 року, Договір оренди нежитлового приміщення №17/2017 від 17 листопада 2017 року було визнано недійсним, а Договір оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року та Договір оренди нежитлового приміщення №17/09/23 від 17 вересня 2023 року є нікчемними відповідно до положень Цивільного кодексу України.
Зазначає, що протягом строку безпідставного користування відповідачем нерухомим майном за адресою АДРЕСА_1 , 1/4 частина якого належить на праві спільної часткової власності позивачу, відповідачем не здійснювалася оплата грошових коштів позивачу за таке користування.
Факт несплати відповідачем за користування нерухомим майном, свідчить про втрату позивачем майна, яке у спірних правовідносинах підпадає під визначення Європейського суду з прав людини «виправдане очікування» щодо отримання можливості ефективного використання права власності.
Вказує, що детальний розрахунок розміру мінімальної орендної плати здійснено з посиланням на рішення Дніпровської міської ради №7/16 від 01 грудня 2016 року, №11/26 від 15 листопада 2017 року, №5/39 від 19 грудня 2018 року, №4/50 від 27 листопада 2019 року «Про затвердження мінімальної вартості місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна фізичних осіб» та інші.
Оскільки ОСОБА_1 належить 1/4 частка у спірному нерухомому майні, то на її користь підлягає стягненню 1/4 частина безпідставно збережених відповідачем коштів мінімальної орендної плати у сумі 1 805 579,93 грн.
Таким чином рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 01 жовтня 2025 року у справі №205/3813/24 є протиправним, незаконним, ухваленим за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи, з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, та з неправильним застосування норм матеріального права.
У зв`язку з чим просить оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

Представник відповідача ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» - адвокат Горбунова А.О. скориставшись свої правом подала відзив на апеляційну скаргу, в якому вважає апеляційну скаргу позивача незаконною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню. 
Вказує, що ОСОБА_1 належить частка в праві спільної часткової власності, як і кожному з співвласників. Така частка (всупереч позиції позивача про належність їй 1/4 частини у спірному нерухомому майні) виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле.
Тобто, на думку відповідача, право позивача не визначається правом володіння на частину нежитлових приміщень визначених кількістю квадратних метрів, а частиною у праві власності об`єкта нерухомого майна з реєстраційним номером об`єктів нерухомого майна: 5312418121О1 та 5311916121О1 і не може визначатися четвертою частиною загальної площі нерухомого майна.
Вказує, що за відсутності будь-яких доказів відповідач ТОВ «Дніпро-Агро Юс» жодним чином не порушував право позивача на користування, володіння та розпорядження її часткою у праві спільної часткової власності.
Зауважує, що положеннями статті 228 ЦК України визначено перелік правочинів, які є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок.
Вважає, що договори оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року та №17/09/23 від 17 вересня 2023 року не є нікчемними, як такі, що порушують публічний порядок.
Вказує, що володіння нерухомим майном може бути підтверджене фактом державної реєстрації права власності на таке майно у встановленому законом порядку (постанова Великої Палати Верховного Cуду від 04 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц). 
Зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме витребування нерухомого майна з чужого незаконного володіння, не є належним та ефективним, оскільки відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, долученого до позовної заяви, ОСОБА_1 була і є власником 1/4 частини нежитлового приміщення, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , вона не позбавлена права володіння та користування належним їй нерухомим майном.
Зауважує, за змістом статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі (постанова ВСУ по справі № 6-88цс13).
Зазначає, що договори оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року та №17/09/23 від 17 вересня 2023 року недійсними у судовому порядку не визнавались, враховуючи презумпцію правомірності правочину, у відповідача наявні правові підстави для користування спірним майном.
Зазначене свідчить про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів статті 1212 Цивільного кодексу України.
Звертає увагу, що позивач у своїй позовній заяві посилається на положення статті 1212 ЦК України, щодо збереження відповідачем у себе грошових коштів в розмірі 1 805 579,93 грн. за рахунок несплати орендної плати за користування нерухомим майном розташованим за адресою: АДРЕСА_1 , частина якого належить позивачці на праві спільної часткової власності, як таких які набуті без достатньої правової підстави, проте підставою є укладені договори оренди нежитлових приміщень №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року та № 17/09/23 від 17 вересня 2023 року.
Як вбачається з матеріалів позовної заяви, ТОВ «Дніпро-Агро Юс» використовує лише частину приміщень за спірними договорами оренди, укладеними між співвласниками нежитлових приміщень та відповідачем, що унеможливлює застосування кондикційних зобов`язань, також з огляду на те, що позивач не є власником нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , а володіє часткою у праві спільної часткової власності.
У зв`язку з чим просив апеляційну скаргу представника позивача  ОСОБА_1 - адвоката Співак Н.М. -залишити без задоволення, а вказане рішення суду без змін.

Представник позивача в судовому засіданні суду апеляційної інстанції підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити з підстав наведених у відзиві на скаргу.
Позивач в судове засідання апеляційного суду не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялась у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання (за участі його представника) оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, а також доводів відзиву, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.
Рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Так судом встановлено, що заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15 вересня 2014 року у справі №403/14561/12 ОСОБА_2 виділено в натурі 3/7 частин комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 662,8 кв.м., та визнано за ОСОБА_2 право власності на 3/7 частини зазначеного нерухомого майна, загальною площею 662,8 кв.м.; виділено ОСОБА_6 в натурі 1/7 частину комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 251 кв.м., і визнано за ОСОБА_6 право власності на 1/7 частину нежитлового приміщення; виділено ОСОБА_1 в натурі 3/7 частин комплексу з виробництва комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 240,4 кв.м., і визнано за ОСОБА_1 право власності на 3/7 частин нежитлового приміщення; припинено право спільної часткової власності ОСОБА_2 , ОСОБА_6 і ОСОБА_1 на комплекс по виробництву комбікормів із мукомельним відділенням, який розташовано за адресою: АДРЕСА_1 .
На підставі договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 22 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. і зареєстрованого в реєстрі за №81, ОСОБА_2 , як продавець з однієї сторони, передав у власність ОСОБА_1 , ОСОБА_4 та ОСОБА_3 частини (кожному по частини) спірного нежитлового приміщення, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531241812101 (т.1 а.с.21-24).
На підставі договору купівлі-продажу частини нежитлового приміщення від 22 січня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Шатковською І.Ю. і зареєстрованого в реєстрі за №85, ОСОБА_2 , ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_1 на праві спільної часткової власності належить нежитлове приміщення, загальною площею 240,4 кв.м., яке розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 531191612101, по частини кожному, право власності на які у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.
Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ТОВ «Дніпро -Агро ЮС» зареєстровано за адресою: АДРЕСА_2 , засновниками є ОСОБА_4 та ОСОБА_3 .
Згідно договору оренди нежитлового приміщення №17/20/2017 від 17 листопада 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 з одного боку як «Орендодавцями» та ТОВ «Дніпро-Агро ЮС», як «Орендарем» з іншої сторони, про те, що «Орендодавці» передають «Орендарю» в строкове платне користування нежитлове приміщення (виробничий комплекс» загальною площею 1590,6 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 . Передання оформлено актом приймання-передачі майна.
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2023 року, у цивільній справі №199/9384/19, було частково задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ТОВ «Дніпро -Агро ЮС» про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення та відшкодування збитків. Судом, було визнано недійсним договір оренди нежитлового приміщення №17/2017 від 17 листопада 2017 року, укладений між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ТОВ «Дніпро-Агро ЮС». В задоволенні інших позовних вимог було відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 28 червня 2023 року рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 січня 2023 року було залишено без змін.
Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є власниками по частці кожний, нежитлового приміщення, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 , частки не виділені в натурі, об`єкт належить всім на праві спільної часткової власності у відповідності до ч.1 ст.356 ЦК України. Загальна площа зазначеного об`єкта нерухомості складає 2 120,6 кв.м.
17 жовтня 2020 року та 17 вересня 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали з відповідачем ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» договори оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 . Орендодавці ОСОБА_4 та ОСОБА_3 передали відповідачу в строкове платне користування половину нежитлового приміщення (виробничий комплекс) площею 1060,3 кв.м.
На підтвердження своїх вимог стороною позивача було надано до суду копії договорів оренди нежитлового приміщення №17/10/20 від 17 жовтня 2020 року та №17/09/23 від 17 вересня 2023 року (з додатковими угодами та актом приймання-передачі приміщення) укладеного між ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ТОВ «Дніпро-Агро ЮС». Предметом договорів є строкове платне користування ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» нежитлового приміщення (виробничий комплекс) площею 1060,3 кв.м, які знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 .
Зазначені договори є діючими, позивач в позові не ставить питання про їх недійсність.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність будь-яких прав вимоги щодо стягнення з відповідача коштів в розмірі мінімальної орендної плати у сумі 1805579,93 грн., як і вимоги про витребувати нерухомого майна з володіння, шляхом зобов`язання ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» звільнити майно за адресою: АДРЕСА_1 .

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково.
Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23)).
Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21)).
Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі №638/2304/17 (провадження №61-2417сво19)).
Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року у справі №910/10784/16 (провадження №12-30гс21)).
Згідно з положеннями статті 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Проте, реалізуючи свої права, власник зобов`язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об`єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства.
Частиною першою статті 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю(частина перша статті 356 ЦК України).
Згідно з частинами першою - третьою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Спільна часткова власність є специфічною конструкцією, оскільки, існує: (а) множинність суб`єктів. Для права власності характерна наявність одного суб`єкта, якому належить відповідне майно (наприклад, один будинок - один власник). Навпаки, спільна часткова власність завжди відзначається множинністю суб`єктів (наприклад, один будинок - два співвласники); (б) єдність об`єкта. Декільком учасникам спільної часткової власності завжди належить певна сукупність майна.
Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не стосується частки майна (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 листопада 2023 року у справі №707/2516/18 (провадження №61-5919сво22), постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі №463/13099/21 (провадження №61-11609сво23)).
В праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, не здійснюється вказівка які саме об`єкти в натурі відповідають частці в праві спільної часткової власності (постанова Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 вересня 2020 року в справі №344/5437/17 (провадження №61-124св20)).

Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
У постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13 Велика Палата Верховного Суду наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний. Тобто певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Верховний Суд зауважує, що за загальним правилом доказування тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову покладається на позивача, за таких умов доведення не може бути належним чином реалізоване шляхом спростування позивачем обґрунтованості заперечень відповідача. Пріоритет у доказуванні надається не тому, хто надав більшу кількість доказів, а в першу чергу їх достовірності, допустимості та достатності для реалізації стандарту більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджувальної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим ніж протилежний (Постанова ВС від 21 вересня 2022 року у справі № 645/5557/16-ц).

У справі що переглядається судом першої інстанції було встановлено, що позивач ОСОБА_1 та ОСОБА_4 , ОСОБА_3 і ОСОБА_2 є власниками (по частці кожний) нежитлового приміщення, що розташовано за адресою: АДРЕСА_1 . Частки на час правовідносин, що виникли між сторонами не виділені в натурі, об`єкт належить всім на праві спільної часткової власності у відповідності до ч.1 ст.356 ЦК України. Загальна площа зазначеного об`єкта нерухомості складає 2 120,6 кв.м.
17 жовтня 2020 року та 17 вересня 2023 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 уклали з відповідачем ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» договори оренди нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 .
Орендодавці - ОСОБА_4 та ОСОБА_3 передали відповідачу в строкове платне користування половину (50%) приміщення, а саме площею 1 060,3 кв.м.
Зазначені договори є діючими, позивач в зазначеному позові не ставить питання про їх недійсність.

Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації.
Зазначена норма регулює саме порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі, наслідком якого є припинення права спільної часткової власності.
Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд.
При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників щодо спільної власності.
Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. 

У справі, що переглядається позивачем не надано суду і матеріали справи не містять даних, яка саме частина нерухомого майна відповідає розміру частки у праві спільної часткової власності власності позивача, оскільки вона не виділялась. Як і не надано доказів порушень прав позивача ОСОБА_1 , як власника 1/4 у праві спільної часткової власності, розумного балансу інтересів сторін як співвласників, оскільки за договором передано в оренду половина площі об`єкту нерухомості, що відповідає долі співвласників ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у праві спільної часткової власності.
Позивачем також не надано доказів порушення фактичного порядку користування спірними нежитловими приміщеннями, що склався між сторонами та існує тривалий період часу.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не є ефективним способом захисту, оскільки відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно – ОСОБА_1 є власником частки нежитлового приміщення, розташованого за адресою : АДРЕСА_1 і вона не позбавлена саме права володіння нерухомим майном.
Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні вимог про стягнення з ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» грошових коштів в розмірі орендної плати, як безпідставно збережених відповідачем, оскільки ст.1212 ЦК Українизастосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч.1 ст.1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому (постанова Верховного Суду від 24 вересня 2014 року у справі №6-122цс14).

Як було встановлено, і зазначено вище, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (які мають по частки у праві власності) уклали з ТОВ «Дніпро-Агро ЮС» договори оренди нежитлового приміщення, та передали відповідачу в строкове платне користування нежитлові приміщення площею 1 060,3 кв.м., тобто половини площі, що відповідає їх частці.
Зазначені договори є діючими, в судовому порядку не оскаржувались.

З урахуванням викладеного, правильно встановивши обставини справи, надавши належну оцінку поданим доказам, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача.
Суд правильно застосував норми матеріального права у спірних правовідносинах та не допустив порушень норм процесуального права, які б давали підстави для скасування оскарженого судового рішення, тому доводи апеляційної скарги з цього приводу є безпідставними.

Доводи апеляційної апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було проігноровано доводи позивача та надані докази, доводи не було належним чином проаналізовано, а доказам не було надано належної правової оцінки, є безпідставними, оскільки спростовуються матеріалами справи та висновками суду першої інстанції викладеними у мотивувальній частині рішення.
Доводи апеляційної скарги не містять посилань на неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права та фактично зводиться до незгоди з правовими висновками суду першої інстанції, що відповідно до статті 376 ЦПК України не є підставою для скасування судового рішення. 

Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року; SERYVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909|04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд вважає, що підстав для скасування рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 01 жовтня 2025 року немає.

Відповідно до ч.ч.1, 13 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З огляду на висновок про залишення апеляційної скарги без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат немає.

Керуючись статтями 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Співак Надії Максетівни на рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 01 жовтня 2025 року -залишити без задоволення.
Рішення Новокодацького районного суду міста Дніпра від 01 жовтня 2025 року -залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:

Повний текст постанови складено 27.04.2026 року

Головуючий суддя О.В.Агєєв