н\п 2/490/2169/2026 Справа № 487/424/26

Центральний районний суд м. Миколаєва
__________________________________________________________

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2026 року м. Миколаїв

Центральний районний суд м. Миколаєва у складі головуючого судді Саламатіна О.В., за участю секретаря судового засідання Рябой Д.В., розглянувши цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості по аліментам,

ВСТАНОВИВ:

19.01.2026 року до Заводського районного суду м. Миколаєва надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів.
Позов обґрунтований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.02.2012 р. по 05.05.2021 р. від якого у них народилося троє дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , які наразі проживають з матір`ю.
Позивач зазначає, що згідно з судовим наказом №487/5252/18, виданим 04.12.2018 року Заводським районним судом м.Миколаєва з нього на користь відповідачки стягуються аліменти на трьох дітей у розмірі половини заробітку (доходу), але не більше десяти прожиткових мінімумів на кожну дитину, починаючи з 09.08.2018 року та до досягнення найстаршою повноліття.
Разом з тим, позивач стверджує, що є особою з інвалідністю першої групи з дитинства, а єдиним його джерелом доходу є пенсія по інвалідності, розмір якої становить 4722,00 грн щомісячно.
За такого, позивач вважає, що вказані обставини свідчать про істотне погіршення його матеріального становища та дають підстави для перегляду раніше встановленого розміру аліментів, відповідно до ст. 192 СК України. 
Отже, позивач зазначає, що враховуючи надмірне навантаження на його бюджет, а також необхідністю покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та реабілітацією, він не має можливості сплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі, що призвело до значної заборгованості та порушення його законних прав і законних інтересів, в зв`язку з чим він і звернувся до суду з даним позовом, в якому просить зменшити розмір аліментів, які стягуються на підставі судового наказу Заводського районного суду м.Миколаєва по цивільній справі №487/5252/18 від 04.12.2018 року.
Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 20.01.2026 року вищезазначену позовну заяву було передано на розгляд за підсудністю до Центрального районного суду м. Миколаєва.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11.02.2026 року головуючим суддею по даній справі визначено суддю Саламатіна О.В.
11.02.2026 року матеріали справи передано на розгляд судді.
Ухвалою судді від 16.02.2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, почато підготовче провадження та призначено проведення підготовчого засідання.
24.02.2026 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає в повному обсязі та вказала, що звертаючись до суду з позовом ОСОБА_1 підставою для зменшення розміру аліментів зазначав ту обставину, що у нього від моменту призначення аліментів, розмір яких він просить зменшити, відбулося погіршення матеріального становища, через необхідність покриття витрат, пов`язаних з лікуванням та реабілітацією, оскільки він є інвалідом І групи. Проте, на час видачі судового наказу про стягнення аліментів Позивачу вже була встановлена 1 група інвалідності, тому вказана обставина на яку посилається Позивач як на підставу зменшення розміру аліментів, не є такою, що виникла після призначення цих аліментів. Позивачем не надано жодних доказів, які б дали змогу оцінити розмір витрат на лікування, які, за його твердженням, є значними.
Відповідачка також зазначає, що аліменти є основним джерелом утримання дітей. Зменшення їхнього розміру без належного обґрунтування та доведення суттєвого погіршення матеріального становища позивача може негативно вплинути на рівень утримання дитини, що суперечить її інтересам та вимогам сімейного законодавства. Таким чином, розмір аліментів, що стягується з Позивача на утримання дітей, відповідає вимогам сімейного законодавства, і їх зменшення без доведення погіршення майнового стану Позивача не забезпечить належний рівень утримання дітей і суперечитиме їх інтересам. 
Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 05.03.2026 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про зменшення розміру аліментів, залишено без руху та надано позивачу термін для виправлення недоліків строком 5 (п`ять) днів з моменту отримання копії даної ухвали, шляхом надання позовної заяви з зазначенням в ній відомостей про наявність або відсутність у сторін електронного кабінету та про наявність у позивача або іншої особи оригіналів письмових або електронних доказів, копії яких додано до заяви, а також позивач має додати до позовної заяви її копії та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів і третіх осіб.
19.03.2026 року від позивача надійшла позовна заява в новій редакції, в якій уточнив вимоги позову, а саме просив: зменшити розмір аліментів з 1/3, які стягуються із ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 , на підставі судового наказу Заводського районного суду м. Миколаєва по цивільній справі №487/5252/18 від 04.12.2018 р. з позивача на користь відповідача на утримання ОСОБА_4 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), ОСОБА_5 ( ІНФОРМАЦІЯ_3 ) розмір аліментів до 50% від прожиткового мінімума для дітей віком від 6 до 18 років на місяць — 1756 грн; скасувати розмір заборгованості по сплаті аліментів у сумі 281245,36 грн.
В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначив обставини, вказані ним у первісному позові та доповнив твердженнями, що заборгованість по аліментам станом на лютий 2026 року складає 281245,36 грн. Однак, він не погоджується з вказаною заборгованість, оскільки, як зазначено в позові він є особою з інвалідністю першої групи з дитинства та єдиним джерелом його доходу є пенсія по інвалідності та соціальна допомога у зв`язку з інвалідністю.
28.04.2026 року від відповідачки надійшов відзив на уточнену позовну заяву, в якому вказала обгрунтування, зазначене у відзиві на позовну заяву, поданому до суду 24.02.2026 року та добавила, що ІНФОРМАЦІЯ_5 доньці ОСОБА_3 виповнилося 18 років, тому з цього часу з позивача на її користь стягуються аліменти на двох дітей у розмірі 1/3 частки від заробітку (доходу). Таким чином, позивачка вважає, що з 18.03.2026 року матеріальний стан позивача очевидно поліпшився.
В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позову, з підста наведених в ньому та прсив задовольнити.
Відповідачка в судове засідання не з`явилася, разом з відзивом на позовну заяву надала клопотання про розгляд справи за її відсутності.
Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Заводського районного суду м. Миколаєва від 05.05.2021 року у справі №487/6770/20.
В шлюбі у сторін народилися троє спільних дітей: ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 , виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №1077, ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_3 , виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №318 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії НОМЕР_4 , виданого Заводським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції, актовий запис №85.
Судовим наказом Заводського районного суду м. Миколаєва від 13.08.2018 року у справі №487/5252/18 стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 у розмірі половини з усіх видів заробітку, але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно починаючи з 09.08.2018 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
З матеріалів справи вбачається, що постановою старшого державного виконавця Заводського відділу ДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) 07.12.2020 року відкрито виконавче провадження №63819509 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти на утримання трьох дітей у розмірі половини заробітку (доходу), але не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, щомісячно починаючи з 09.08.2018 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття.
Відповідно до розрахунку заборгованості із сплати аліментів, складеним 17.03.2026 року старшим державним виконавцем Заводського відділу ДВС у місті Миколаєві ПМУМЮ (м.Одеса) заборгованість позивача зі сплати аліментів станом на 28.02.2026 року складає 281245,36 грн.
Позивач в своїй позовній заяві зазначає, що оскільки він є особою з інвалідністю першої групи з дитинства та єдиним джерелом його доходу є пенсія по інвалідності та соціальна допомога у зв`язку з інвалідністю, то він не має можливості сплачувати аліменти у раніше визначеному розмірі.
З довідки МСЕК серії 2-18 АЗ № 124733 від 21 жовтня 1997 року вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю І групи з дитинства, інвалідність йому встановлена довічно, та він потребує постійного стороннього догляду.
За змістом п. 1 ст. 6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1, 3 ЦК України, ст.ст.2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч.2 ст.15 ЦК України).
У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.
Відповідно до положень, що містяться у частинах 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року і набула чинності 27 вересня 1991 року) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого ч.5 ст.157 цього Кодексу.
За змістом ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
Статтями 180, 181 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 31) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 32) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати.
Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі №6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів.
Аналіз ст. 192 СК України дає підстави для висновку що підставами зміни розміру аліментів є як зміна матеріального, так і зміна сімейного стану як самостійна підстава для зменшення або збільшення розміру аліментів.
При цьому такі положення закону не виключають одночасне настання обох підстав для зміни розміру аліментів: і зміни сімейного, і зміни матеріального стану.
З`ясовуючи матеріальний стан позивача як платника аліментів, його погіршення чи поліпшення, а також погіршення чи поліпшення його здоров`я по зрівнянні з часом видачі судового наказу, суд виходить з того, що позивач є інвалідом 1 групи з дитинства.
Разом з тим, суд зазначає, що матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 був інвалідом 1 групи з дитинства і на час видачі судового наказу (13 серпня 2018 року). Згідно матеріалів справи, позивач на час видачі судового наказу отримував державну соціальну допомогу з інвалідністю з дитинства, проти чого він не заперечує. 
Як вбачається з Довідки відділу обслуговування громадян №2 ГУ ПФУ в Миколаївській області від 18.03.2026 року за період з жовтня 2025 року по березень 2026 року загальна сума доходу за період з 01.10.2025 р. по 31.06.2026 р. за винятком відрахованих аліментів у сумі 7434,00 грн, становить 22302,00 грн.
Також, наявність доходу у вигляді пенсії підтверджується відомостями про нарахування за період з 2002 року по 2023 року, наданими ГУ ПФУ у Миколаївській області.
Тобто, виникнення будь-яких нових обставин з часу видачі судового наказу (13 серпня 2018 року), які посприяли погіршенню матеріального стану ОСОБА_1 останнім не зазначено та не надано доказів на їх підтвердження.
Крім того, суд погоджується з доводами відповідачки, викладеними у відзиві від 28.04.2026 року, про те, що в зв`язку з повноліттям старшої доньки, розмір аліментів, які стягуються з ОСОБА_1 зменшено до 1/3 частки від його доходів, що є покращенням його матеріального стану. 
Слід також зазначити, що перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, згідно ст. 81 СК України затверджується Кабінетом Міністрів України.
Відповідно до пп.14 та 14-1 п.1 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів, до таких доходів відносяться, зокрема, одержувана пенсія, за винятком надбавок до пенсії, що виплачуються особам з інвалідністю першої групи на догляд за ними, а також державна соціальна допомога особам з інвалідністю з дитинства, призначена відповідно до Закону України "Про державну соціальну допомогу особам з інвалідністю з дитинства та дітям з інвалідністю".
Щодо вимоги про звільнення від сплати заборгованості по аліментам, суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 197 СК України з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів суд може відстрочити або розстрочити сплату заборгованості за аліментами. За позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення.
Вказана правова норма не встановлює конкретного, вичерпного переліку обставин, які можуть бути підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. Лише за наявності встановлених судом обставин, що мають істотне значення, платник аліментів може бути повністю або частково звільнений від сплати заборгованості за ними на підставі судового рішення.
Вказаний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 12 квітня 2022 року у справі №381/1553/19-ц та у постанові Верховного Суду від 30 березня 2023 року у справі №509/5304/20.
Відповідно до пункту 22 постанови пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року суд, у випадках передбачених статтею 197 СК України, може частково або повністю звільнити платника аліментів від сплати заборгованості по аліментам. З аналізу зазначеної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.
При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні таких спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя.
Згідно матеріалів справи батьківство стосовно зазначених дітей позивачем не оспорюється. Не посилається позивач також на зміну його сімейного стану в зв`язку з появою інших утриманців по зрівнянні з тим, який був на час видачі Заводським районним судом м. Миколаєва судового наказу від 13 серпня 2018 року.
При цьому, суд зазначає, що звільнення позивача від заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей, які проживають окремо, призведе насамперед до порушення прав таких дітей.
Частиною першою статті 188 СК України передбачено можливість звільнення батьків від обов`язку утримувати свою дитину у випадку якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби.
Матеріали справи, не містять жодних відомостей про те, що неповнолітні діти позивача, отримують хоча б якісь доходи, які б забезпечували їх потреби і свідчили про можливість звільнення їх батьків від сплати аліментів на їх утримання.
Обґрунтування наявності обставин повинно здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції то захист драв людини і основоположних, свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
Згідно з практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Сторони у процесі користуються своїми правами на власний розсуд, обирають спосіб захисту порушених прав, надають суду докази на підтвердження своєї правової позиції та спростування заперечень іншої сторони, при цьому тягар доказування повністю покладається на сторони.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (Постанова ВП ВС від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц)
Суд наголошує, що судове доказування - це діяльність учасників процесу при визначальній ролі суду по наданню, збиранню, дослідженню і оцінці доказів з метою встановлення з їх допомогою обставин цивільної справи. При цьому, збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених ЦПК України.
Доказування є єдиним шляхом судового встановлення фактичних обставин справи і передує акту застосування в судовому рішенні норм матеріального права, висновку суду про наявність прав і обов`язків у сторін.
Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Аналіз зазначених обставин та норм права свідчить про те, що позивачем не надано суду достатніх доказів на підтвердження погіршення його матеріального стану по зрівнянні з часом видачі судового наказу, а сам по собі факт того, що позивач є інвалідом першої групи з дитинства не є достатньою правовою підставою саме для зменшення розміру вже визначеного судовим наказом розміру аліментів на утримання дітей у порядку ст. 192 СК України та звільнення його від сплати заборгованості по сплаті аліментів без надання відповідних доказів зміни матеріального чи сімейного стану, погіршення здоров`я позивача по зрівнянні з тим, які були до видачі судового наказу.
При розв`язанні спору, суд, зважаючи на практику Європейського суду з прав людини щодо застосування ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі за текстом - Конвенція; рішення від 21.01.1999р. у справі "Гарсія Руїз проти Іспанії", від 22.02.2007р. у справі "Красуля проти Росії", від 05.05.2011р. у справі "Ільяді проти Росії", від 28.10.2010р. у справі "Трофимчук проти України", від 09.12.1994р. у справі "Хіро Балані проти Іспанії", від 01.07.2003р. у справі "Суомінен проти Фінляндії", від 07.06.2008р. у справі "Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії"), надав оцінку усім юридично значимим доводам, факторам та обставинам, дослухався до усіх ясно і чітко сформульованих та здатних вплинути на результат вирішення спору аргументів сторін.
Розгорнуті і детальні мотиви та висновки суду з приводу юридично значимих аргументів, доводів учасників справи та обставин справи викладені у тексті судового акту.
Решта доводів сторін окремій оцінці у тексті судового акту не підлягає, позаяк не впливає на правильність розв`язання спору по суті.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, суд дійшов висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для ухвалення судового рішення.
Враховуючи викладене та досліджені судом докази, а також той факт, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, що передбачено пунктом 1 частини третьої статті 133 ЦПК України.
Відповідачка у відзиві від 24.02.2026 року зазначала про понесені витрати на правову допомогу у розмірі 5000,00 грн.
В обґрунтування витрат на правничу допомогу відповідачкою надано Договір про надання правничої допомоги №07/26 від 17.02.2026 року укладений між відповідачкою та адвокатом Пугаченком С.Ю., акт прийому-передачі виконаних робіт від 24.02.2026 року та квитанцію до прибуткового касового ордера №1-07/26 від 24.02.2026 року.
Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:
1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;
2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269).
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
При розгляді справи «Гуриненко проти України» (рішення Європейського суду з прав людини від 18 лютого 2010 року, №37246/04) ЄСПЛ зазначив, що при розгляді питань компенсації витрат, понесених сторонами на отримання ними юридичної допомоги (в тому числі й під час розгляду їх справ в національних судах) задоволенню судом підлягають лише ті вимоги, по яким доведено, що витрати заявника були фактичними, неминучими, необхідними, а їх розмір розумним та обґрунтованим.
Суд вказує на те, що при визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, слід керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та суті виконаних послуг.
Аналогічний висновок викладено у постанові ВС від 12.01.2026 року у справі №642/716/22.
В даній справі судом враховано складність категорії справи, що спірні правовідносини не є новими у судовій практиці, а тому, підготовка до вказаної справи не вимагала великого обсягу юридичної та технічної роботи, а також не потребувала значних затрат часу та коштів, які заявлені відповідачкою як витрати на правову допомогу.
Таким чином, заявлені відповідачкою до відшкодування 5000,00 грн витрат на правничу допомогу є необґрунтованими, не відповідають реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а їх стягнення з позивача становить надмірний тягар для останнього, що суперечить принципу розподілу таких витрат. Заявлений розмір витрат не є співмірним із складністю справи та виконаним адвокатом робіт (наданих послуг), із реальним часом витраченим адвокатом та із обсягом наданих адвокатом послуг (виконаних робіт).
Відтак, з огляду на незначну складність справи та обсяг наданих послуг, суд, виходячи з критерію пропорційності вважає, що розмір витрат на правничу допомогу, що підлягає стягненню з відповідача, повинен становити 2500,00 грн.
На підставі викладеного, керуючись статтями 4, 12, 13, 258, 259, 264, 265, 354, 430 ЦПК України, суд,
УХВАЛИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 ) про зменшення розміру аліментів та звільнення від сплати заборгованості по аліментам – відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_4 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 , РНОКПП НОМЕР_5 ) витрати на правову допомогу у сумі 2500,00 грн.
Учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду повністю або частково.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня виготовлення повного тексту безпосередньо до Миколаївського апеляційного суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Учасник справи, якому повне рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
З інформацією щодо тексту судового рішення учасники справи можуть ознайомитися за веб-адресою Єдиного державного реєстру судових рішень: http://www.reyestr.court.gov.ua.

Суддя         О.В. Саламатін