ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 р.	Справа № 641/1673/26	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Перцової Т.С.,
Суддів: Макаренко Я.М. , Жигилія С.П. ,
за участю секретаря судового засідання Колесник О.Е.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Слобідського районного суду міста Харкова від 14.04.2026, головуючий суддя І інстанції: Ященко С.О., м. Харків, повний текст складено 14.04.26 року по справі № 641/1673/26
за позовом ОСОБА_1 
до  ІНФОРМАЦІЯ_1   
про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ

ОСОБА_1 (далі по тексту – ОСОБА_1 , позивач) звернувся до Слобідського районного суду м. Харкова з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі по тексту – ІНФОРМАЦІЯ_2 , відповідач), в якому просив суд:
- скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 1/115 від 02.02.2026 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 і закрити справу про адміністративне правопорушення;
- стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 грн.
В обґрунтування позовних вимог послався на протиправність винесеної відповідачем постанови № 1/115 від 02.02.2026 про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за частиною 3 статті 210-1 КУпАП, оскільки суб`єктом владних повноважень взагалі не зазначено, які конкретно персональні дані позивач був зобов`язаний уточнити, однак цього не зробив, а відтак, не доведено об`єктивну сторону адміністративного правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 210-1 КУпАП.
Крім того, повідомив, що відповідачем не було проведено своєчасне, всебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи та її вирішення у точній відповідності із законом, зокрема, фактичного розгляду справи взагалі не було, позивачу не роз`яснювались його права, а копію оскаржуваної постанови ОСОБА_1 не отримував, що є грубим процедурним порушенням та самостійною підставою для визнання протиправною та скасування спірної постанови.
Повідомив про намір відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 6000 грн.
Рішенням Слобідського районного суду м. Харкова від 14.04.2026 по справі № 641/1673/26 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без задоволення, а постанову № 1/115 від 02.02.2026 року - без змін.
Витрати на правову допомогу покладено на ОСОБА_1 .
Позивач, не погодившись із вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на його незаконність та необґрунтованість, порушення норм матеріального та процесуального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 14.04.2026 по справі № 641/1673/26 та ухвалити нове рішення, яким задовольнити адміністративний позов ОСОБА_1 про скасування постанови начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 1/115 від 02.02.2026 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та стягнути з ІНФОРМАЦІЯ_3 на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що надані відповідачем докази доводять факт своєчасного повідомлення позивача про необхідність явки до ІНФОРМАЦІЯ_2 є передчасним, адже судом досліджено лише трекінг поштового відправлення R067063870185, за відсутності у матеріалах справи повідомлення про вручення листа. У свою чергу, абзацом 2 пункту 16 Правил поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 5 березня 2009 р. № 270 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2023 р. № 1071) (далі по тексту – Правила № 270) чітко встановлено, що повістка про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_2 може бути надіслана рекомендованим поштовим відправленням з описом вкладення та повідомлення про вручення з позначками «Повістка ТЦК».
Також, судом першої інстанції не враховано, що в матеріалах справи відсутня інформація про факт отримання або неотримання відповідачем даних щодо ОСОБА_1 шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Інші доводи аналогічні викладеним у позовній заяві.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином шляхом розміщення на веб-порталі "Судова влада" повідомлення про виклик у судове засідання, про причини неявки до суду не повідомили.
Відповідно до частини 3 статті 268 та частини 2 статті 313 КАС України неприбуття у судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у суді апеляційної інстанції.
Згідно з частиною 4 статті 229 КАС України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Колегія суддів, вислухавши суддю-доповідача, перевіривши в межах апеляційної скарги рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції з копії паспорта ОСОБА_1 встановлено, що він зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 .
З копії довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 18.11.2023 року встановлено, що 03.11.2023 солдат ОСОБА_1 в районі населеного пункту Орлянське Харківської області, при стримуванні збройної агресії окупаційних сил російської федерації, внаслідок штурмових дій зі сторони противника, отримав ізольоване вогнепальне осколкове сліпе поранення потиличної ділянки справа зі сторонніми тілами (металеві осколки 3), вибухову травму, акубаротравму у вигляді суб`єктивного вушного шуму, нейросенсорну приглухуватість.
З копії довідки про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 21.01.2024 встановлено, що 15.01.2024 року солдат ОСОБА_1 в районі населеного пункту Синьківка Харківської області, при стримуванні збройної агресії окупаційних сил російської федерації, внаслідок штурмових дій наших військ, отримав вогнепальне осколкове сліпе поранення правого плеча нижньої третини, поєднане вогнепальне осколкове поранення кінцівки, посттравматична невропатія променевого, серединного, ліктьового нервів праворуч, акубаротравма.
22.12.2025 ІНФОРМАЦІЯ_4 (Дергачі) на адресу ОСОБА_1 направлено повістку № 6103273 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_2 ) на 04.01.2026 року о 09:00 для уточнення даних. Вказану повістку направлено на адресу місця реєстрації ОСОБА_1 , а саме: АДРЕСА_1 , що підтверджується описом вкладення рекомендованого поштового відправлення АТ "Укрпошта", номер поштового відправлення R067063870185.
Згідно з трекінгом поштового відправлення R067063870185 встановлено, що поштове відправлення 31.12.2025 вручено одержувачу.
29.01.2026 ОСОБА_1 був доставлений працівником поліції до ІНФОРМАЦІЯ_5 (Дергачі).
Згідно з протоколом № 115 від 29.01.2026, складеним старшим офіцером відділення мобілізаційної роботи, ІНФОРМАЦІЯ_6 (Дергачі) майором ОСОБА_2 , 29.01.2026 о 11:27 год. працівниками поліції був доставлений гр. ОСОБА_1 та під час перевірки документів виявлено факт порушення правил військового обліку, а саме: 22.12.2025 ІНФОРМАЦІЯ_7 військовозобов`язаному гр. ОСОБА_1 поштовим зв`язком АТ "Укрпошта" була направлена повістка № 6103273 за адресою його місця реєстрації : АДРЕСА_1 про виклик до ІНФОРМАЦІЯ_7 на 04.01.2026 о 09:00 год. для уточнення даних, однак останній у вказаний час не з`явився, про поважні причини неявки не повідомив, чим порушив абз. 8 ч. 3 ст. 22 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП. Перебуває у розшуку ІНФОРМАЦІЯ_8 з 23.01.2026. ОСОБА_1 повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться 02.02.2026 о 15:00 год. у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою: АДРЕСА_3 , про що свідчить проставлення ОСОБА_1 особистого підпису в протоколі. Також в протоколі, в графі надання пояснень, ОСОБА_1 зазначив, що він не згоден з протоколом та повістку не отримував.
02.02.2026 начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 полковником ОСОБА_3 винесено постанову № 1/115 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, якою накладено на ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 17000 грн. Відповідно до вказаної постанови, військовозобов`язаний ОСОБА_1 04.01.2026 року о 09:00 год. не з`явився по повістці для уточнення даних, чим порушив вимоги абз. 8 ч. 3 ст. 22 ЗУ "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію", чим вчинив правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.
Не погодившись із винесеною суб`єктом владних повноважень постановою, позивач звернувся до суду із даним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорювана позивачем постанова винесена на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені КУпАП, обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо та своєчасно, а тому підстави для її скасування відсутні. 
Судом враховано, що надані відповідачем докази доводять факт своєчасного повідомлення позивача про необхідність з`явитись до ІНФОРМАЦІЯ_7 , однак ОСОБА_1 вказаних дій не вчинив. При цьому, посилання ОСОБА_1 на те, що йому фактично повістка (поштове відправлення) вручена не була не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема, не надано довідку АТ "Укрпошта" про невручення поштового відправлення, некоректне внесення відомостей до автоматизованої системи, пояснення працівника відділення зв`язку тощо.
Твердження позивача про те, що ІНФОРМАЦІЯ_7 має можливість отримати персональні дані призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, визнано судом неприйнятним у якості підстави невиконання ОСОБА_1 свого обов`язку щодо явки до ТЦК за повісткою.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.
Спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності відповідно до частини 3 статті 210-1 КУпАП за вчинення правопорушення, яке полягало у неявці позивача під час дії особливого періоду (правового режиму воєнного стану) до ІНФОРМАЦІЯ_3 04.01.2026 для уточнення своїх персональних даних та неповідомленні про поважність причин неявки.
Відповідно до статті 9 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі по тексту - КУпАП), адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
В силу вимог статті 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Повторне протягом року вчинення порушення, передбаченого частиною першою цієї статті, за яке особу вже було піддано адміністративному стягненню, тягне за собою накладення штрафу на громадян від п`ятисот до семисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі п`ятисот до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
З наведеного слідує, що для кваліфікації дій за частиною 3 статті 210-1 КУпАП необхідним є встановлення наявності кваліфікуючої ознаки правопорушення - вчинення такого порушення в особливий період.
Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснює Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року № 2232-XII (далі по тексту – Закон № 2232-XII).
Згідно із статтею 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.
Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.
Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби, приписку до призовних дільниць, прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу, проходження військової служби, виконання військового обов`язку в запасі, проходження служби у військовому резерві, дотримання правил військового обліку.
Виконання військового обов`язку громадянами України забезпечують державні органи, органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до законів України військові формування, підприємства, установи та організації незалежно від підпорядкування і форм власності в межах їх повноважень, передбачених законом, та районні (об`єднані районні), міські (районні у містах, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - територіальні центри комплектування та соціальної підтримки).
Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 в Україні було введено воєнний стан строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався Указами Президента України та діє станом по сьогоднішній день.
Згідно із Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022, було оголошено проведення загальної мобілізації.
Відповідно до статті 1 Закону України "Про оборону України" від 06 грудня 1991 року № 1932-ХІІ, особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Враховуючи те, що Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 65/2022 було оголошено проведення загальної мобілізації, колегія суддів зазначає, що на момент притягнення позивача до адміністративного правопорушення (02.02.2026) діяв особливий період.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, визначення засад організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності (далі - підприємства, установи і організації), повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів регулює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21 жовтня 1993 року № 3543-XII (далі по тексту – Закон № 3543-XII).
Відповідно до абзацу 1 частини 1 та частини 3 статті 22 Закону № 3543-XII громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду. Під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися:
військовозобов`язані та резервісти, які приписані до військових частин для проходження військової служби у воєнний час або до інших підрозділів чи формувань для виконання обов`язків за посадами, передбаченими штатами воєнного часу, - на збірні пункти територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними повістках або мобілізаційних розпорядженнях;
резервісти, які проходять службу у військовому резерві, - до військових частин у строки, визначені командирами військових частин;
військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом керівників органів, в яких вони перебувають на військовому обліку;
військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом керівників відповідних підрозділів;
особи, які уклали контракти про перебування у резерві служби цивільного захисту, - за викликом керівників відповідних органів управління центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері цивільного захисту.
Інші військовозобов`язані протягом 60 днів з дня набрання чинності указом Президента України про оголошення мобілізації, затвердженим Верховною Радою України, зобов`язані уточнити свої облікові дані через центри надання адміністративних послуг або електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного, резервіста, або у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки за місцем свого перебування або знаходження.
У разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки громадянин зобов`язаний з`явитися у зазначені у ній місце та строк.
Аналіз вищенаведеної норми права дозволяє дійти висновку, що у розумінні частини 1 та частини 3 статті 22 Закону № 3543-XII обов`язок з`явитися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці, виникає у громадянина України для взяття його, як військовозобов`язаного чи резервіста, на військовий облік, визначення його призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.
Відповідно до абзацу 2 пункту 56 «Положення про підготовку і проведення призову громадян України на строкову військову службу та прийняття призовників на військову службу за контрактом», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 березня 2002 р. № 352 (далі по тексту – Положення № 352), оповіщення громадян про призов на строкову військову службу та їх прибуття на призовні дільниці здійснюється за розпорядженнями керівників районних (міських) територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки за формою згідно з додатком 17. Конкретні строки явки до призовних дільниць установлюються районними (міськими) територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки в повістках за формою згідно з додатком 18, вручення яких проводиться через відповідні органи місцевого самоврядування, керівників підприємств, установ, організацій, у тому числі закладів освіти, незалежно від підпорядкування і форми власності. Повістки громадянам можуть також вручатися безпосередньо посадовими особами районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки.
Розпорядження керівника районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки розсилається відповідним органам місцевого самоврядування, керівникам підприємств, установ, організацій, у тому числі закладів освіти.
Згідно з абзацом 3 частини 9 статті 29 Закону № 2232-XII поважними причинами неприбуття чи несвоєчасного прибуття військовозобов`язаного чи резервіста до відповідного територіального центру комплектування та соціальної підтримки (Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, відповідних підрозділів розвідувальних органів України) для призову на збори в пункт і в строк, установлені його керівником, які підтверджені відповідними документами, визнаються перешкоди стихійного характеру, сімейні обставини та інші поважні причини, перелік яких встановлюється Кабінетом Міністрів України.
З аналізу наведених норм слідує, що громадянин за умови взяття його, як військовозобов`язаного чи резервіста на військовий облік, або призову його на строкову військову службу або визначення його призначення на особливий період чи направлення для проходження медичного огляду повинен прибути за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, вказані у повістці, а у разі неможливості прибуття, повідомити ІНФОРМАЦІЯ_2 про поважність причин не прибуття за повісткою.
Як вбачається зі змісту протоколу № 115 від 29.01.2026, в якості нормативної підстави порушення позивачем законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію відповідачем зазначено абзац 8 частини 3 статті 22 Закону № 3543-XII, яким встановлено обов`язок громадянина у разі отримання повістки про виклик до територіального центру комплектування та соціальної підтримки з`явитися у зазначені у ній місце та строк. При цьому, в якості фактичної обставини вказано – неприбуття 04.01.2026 о 09 год 00 хв до ІНФОРМАЦІЯ_3 для уточнення даних по повістці № 6103273, сформованій за допомогою Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, направленій поштовим зв`язком АТ «Укрпошта» за місцем реєстрації (проживання) ОСОБА_1 : АДРЕСА_1 .
При цьому, відповідно до змісту повістки № 6103273 мета її направлення – «для уточнення даних».
Колегія суддів зауважує, що за змістом положень статті 22 Закону № 3543-XII обов`язку з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки «для уточнення даних» у громадянина України не виникає, а обставин неприбуття позивача за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду відповідачем у повістці № 6103273, яка 22.12.2025 направлена ІНФОРМАЦІЯ_2 військовозобов`язаному ОСОБА_1 поштовим зв`язком АТ «Укрпошта» за місцем його реєстрації (проживання), не вказано. Не зазначено таких обставин і у протоколі від 29.01.2026 і у спірній постанові. Отже, висновок відповідача про порушення позивачем абзацу 8 частини 3 статті 22 Закону № 3543-XII є хибним.
До того ж, за приписами примітки до статті 210 КУпАП слідує, що положення статей 210, 210-1 цього кодексу не застосовуються у разі можливості отримання держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних призовника, військовозобов`язаного, резервіста шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.
Таким чином, відповідальність, передбачена статтею 210-1 КУпАП, не застосовується у разі можливості отримання даних особи шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими базами/системами/реєстрами.
Правові та організаційні засади створення, функціонування Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів (далі Реєстру) визначає Закон України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів» від 16.03.2017 № 1951-VIII (далі по тексту - Закон № 1951-VIII).
Відповідно до положень частини першої статі 5 Закону № 1951-VIII, держателем Реєстру є Міністерство оборони України (далі - Держатель Реєстру), розпорядником Реєстру є Генеральний штаб Збройних Сил України (далі - розпорядник Реєстру), а Служба безпеки України та розвідувальні органи України є органами адміністрування та ведення Реєстру. Адміністратором Реєстру є Держатель Реєстру.
За приписами частини другої статті 5 Закону № 1951-VIII, держатель Реєстру:
1) забезпечує технологічне функціонування Реєстру, для чого утворює уповноважений орган адміністрування Держателя Реєстру;
2) вносить на розгляд Кабінету Міністрів України пропозиції щодо Порядку ведення Реєстру, в яких визначає процедури збирання, зберігання, обробки та використання відомостей про призовників, військовозобов`язаних та резервістів;
3) організовує взаємодію Реєстру з іншими реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних щодо отримання (обміну) інформації, визначеної статтями 6-9 цього Закону, відповідно до Закону України "Про публічні електронні реєстри";
4) забезпечує розвиток та модернізацію програмних та апаратних засобів Реєстру;
5) надає органам адміністрування та ведення Реєстру право доступу до бази даних Реєстру;
6) здійснює інші повноваження, передбачені законом.
Згідно з частиною п`ятою статті 5 Закону № 1951-VIII, органами адміністрування Реєстру в межах своїх повноважень є, зокрема, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя.
Відповідно до частин восьмої та дев`ятої статті 5 Закону № 1951-VIII, органами ведення Реєстру є районні (об`єднані районні), міські (районні у місті, об`єднані міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, Центральне управління Служби безпеки України та регіональні органи Служби безпеки України, відповідні підрозділи розвідувальних органів України. Органи ведення Реєстру забезпечують ведення Реєстру та актуалізацію його бази даних.
За приписами частини третьої статті 14 Закону № 1951-VIII, актуалізація бази даних Реєстру здійснюється на підставі відомостей, що вносяться органами ведення Реєстру, а також шляхом електронної інформаційної взаємодії (обміну відомостями) між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною.
Даною частиною статті 14 Закону № 1951-VIII передбачено перелік органів, від яких органи ведення Реєстру одержують в електронному вигляді інформацію через електронну інформаційну взаємодію.
Електронна інформаційна взаємодія, у тому числі надання відповідних відомостей, між Реєстром та інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами, базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи, передбачені цією частиною, здійснюється відповідно до законів України "Про публічні електронні реєстри", «Про розвідку» та в порядку, визначеному Держателем Реєстру спільно з відповідним державним органом.
З аналізу приведених вище положень Закону № 1951-VIII вбачається, що персональні дані військовозобов`язаного можуть бути отримані органом ведення Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, до яких відносить і територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими державними органами.
Всупереч наведеному, відповідачем доказів неможливості отримання відомостей щодо персональних даних позивача шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами, базами даних, держателями яких є державні органи, передбачені частиною третьою статті 14 Закону України «Про Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів», до суду не надано.
При цьому, як вбачається із наданої відповідачем до суду першої інстанції облікової картки до військового квитка (тимчасового посвідчення) серії НОМЕР_1 у ІНФОРМАЦІЯ_3 є у розпорядженні наступні дані позивача : число, місяць, рік та місце народження, адреса місця реєстрації, сімейний стан, родина, військове звання, категорія обліку, група та склад, ступінь придатності, найменування посади та ВОС, відомості про проходження військової служби, у тому числі період, відомості про медичний огляд, відомості про взяття на облік; а із відомостей зазначених у протоколі вбачається наявність у відповідача паспортних даних позивача, РНОКПП та номеру телефону.
У контексті зазначеного, колегія суддів акцентує увагу на тому, що, відповідно до частини другої статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень саме на відповідача у справі покладено обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності.
Однак, ані в оскаржуваній постанові, ані у надісланій повістці не конкретизовано, яких саме із перелічених вище даних позивача недостатньо, що зумовило необхідність його виклику для уточнення таких.
Колегія суддів зауважує, що державні органи, маючи однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків разом з іншими учасниками справи, мають діяти вчасно та в належний спосіб дотримуватись відповідних правил та процедур, установлених, у тому числі, нормами матеріального та процесуального закону, не можуть і не повинні отримувати вигоду від їхнього порушення, уникати або відтермінувати виконання своїх обов`язків.
У пунктах 70-71 рішення по справі "Рисовський проти України" (заява № 29979/04) Європейський Суд з прав людини підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування", зазначивши, що цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (рішення у справах "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96, пункт 120, "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), заява № 48939/99, пункт 128, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), № 21151/04, пункт 72, "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункту 51). Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74, "Тошкуца та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, пункт 37) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), пункт 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), пункт 119).
Принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, пункт 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, пункт 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, пункт 58, "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67).
З урахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що ІНФОРМАЦІЯ_2 не доведено правомірність прийнятої ним постанови № 1/115 від 02.02.2026 у справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП щодо ОСОБА_1 , а тому постанова по справі про адміністративне правопорушення підлягає скасуванню, що має наслідком прийняття рішення про задоволення вимог апеляційної скарги.
При цьому, колегія суддів відхиляє покликання позивача на те, що відповідачем порушено процедуру розгляду справи, а саме не повідомлено ОСОБА_1 про дату та час такого розгляду та не роз`яснено права, адже у матеріалах справи наявний протокол № 115 від 29.01.2026, з якого вбачається, що ОСОБА_1 був присутній при його складенні, йому було роз`яснено зміст статті 63 Конституції України, права та обов`язки, передбачені статтею 268 КУпАП, а також повідомлено, що розгляд справи про адміністративне правопорушення відбудеться о 15 год 00 хв 02 лютого 2026 року у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_3 за адресою : м. Харків, проспект Гагаріна (Аерокосмічний), 157а, про що свідчить власноручний підпис позивача. Також вказаний протокол містить у графі «другий примірник протоколу отримав» містить підпис позивача про отримання його копії, що спростовує твердження про зворотне.
Доводи апелянта про неналежне його оповіщення про необхідність 04.01.2026 о 09 год 00 хв до ІНФОРМАЦІЯ_3 для уточнення даних по повістці № 6103273 також не знайшли свого підтвердження під час апеляційного перегляду справи, оскільки в матеріалах справи наявний опис вкладення до рекомендованого поштового відправлення разом із треком відправлення, що у своїй сукупності підтверджують направлення ОСОБА_1 повістки № 6103273.
Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 247 КУпАП провадження в справі про адміністративне правопорушення не може бути розпочато, а розпочате підлягає закриттю за відсутності події і складу адміністративного правопорушення.
Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 286 КАС України, за наслідками розгляду справи з приводу рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень у справах про притягнення до адміністративної відповідальності місцевий загальний суд як адміністративний має право скасувати рішення суб`єкта владних повноважень і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Наведеним положенням кореспондують норми статті 293 КУпАП, якими регламентовано повноваження органу, який розглядає скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення.
Так, орган (посадова особа) при розгляді скарги на постанову по справі про адміністративне правопорушення перевіряє законність і обґрунтованість винесеної постанови і приймає одне з таких рішень:
1) залишає постанову без зміни, а скаргу без задоволення;
2) скасовує постанову і надсилає справу на новий розгляд;
3) скасовує постанову і закриває справу;
4) змінює захід стягнення в межах, передбачених нормативним актом про відповідальність за адміністративне правопорушення, з тим, однак, щоб стягнення не було посилено.
Враховуючи, що відповідачем не доведено наявності у діях позивача складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210-1 КУпАП, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 підлягає закриттю, що зумовлює прийняття рішення про задоволення вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи судове рішення, колегія суддів керується ст. 322 КАС України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини (рішення Серявін та інші проти України) та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Серявін та інші проти України суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші аргументи сторін, оскільки судом були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.
Відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 317 КАС України неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права є підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення.
З огляду на викладене, враховуючи, що не доведення факту вчинення адміністративного правопорушення, на яке послався апелянт знайшло підтвердження під час апеляційного перегляду справи, колегія суддів вважає, що рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 14.04.2026 по справі № 641/1673/26 підлягає скасуванню з прийняттям постанови про задоволення позовних вимог.
З огляду на звільнення позивача від сплати судового збору, підстави для його розподілу – відсутні.
Керуючись ч. 4 ст. 229, ч. 4 ст. 241, ст. ст. 243, 250, 272, 286, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити.
Рішення Слобідського районного суду м. Харкова від 14.04.2026 по справі № 641/1673/26 - скасувати.
Прийняти нову постанову, якою позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_9 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення – задовольнити.
Визнати протиправною та скасувати постанову начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 № 1/115 від 02.02.2026 по справі про адміністративне правопорушення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП відносно ОСОБА_1 і закрити справу про адміністративне правопорушення.
Постанова набирає законної сили з дати її проголошення та не підлягає касаційному оскарженню в силу ч. 3 ст. 272 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Т.С. Перцова	
Судді	   	Я.М. Макаренко   С.П. Жигилій