КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 757/53005/21-ц Головуючий у суді І інстанції Бусик О.Л.
Провадження № 22-ц/824/7004/2026 Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 травня 2026 року м. Київ 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С. А.,
суддів: Борисової О. В., Таргоній Д. О.,
за участю секретаря судового засідання - Гладкої І. Ю.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» на рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року у справі за позовом ОСОБА_1 до акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк», третя особа - товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон», про стягнення грошових коштів,

в с т а н о в и в:

У вересні 2021 року ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк»), в якому просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за договорами банківського вкладу, нараховані відсотки, три проценти річних, інфляційні втрати та пеню у загальному розмірі 2 546 299,25 грн.
Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтувала тим, що 09 листопада 2012 року вона уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», договір банківського вкладу «Стандарт, 12 міс»на суму 25 000,00 доларів США зі сплатою 10 % річних строком на 12 місяців.
Станом на 15 липня 2014 року відповідно до банківської виписки від 25 липня 2015 року № 27036438 останнє нарахування та виплата відсотків було здійснено 22 березня 2014 року, а з 23 березня 2014 року відсотки не нараховувались.
Згідно із вказаною банківською випискою та довідкою від 15 червня 2014 року на її рахунку сума вкладу становила 25 172,60 доларів США.
13 січня 2014 року ОСОБА_1 та ПАТ КБ «ПриватБанк» уклали договір банківського вкладу «Стандарт» на суму 65 000,00 грн зі сплатою 19 % річних строком на 12 місяців. Останнє нарахування процентів відбувалося 14 березня 2014 року.
Згідно з довідкою від 15 червня 2014 року на рахунку позивачки обліковувалось 65 000,00 грн.
15 жовтня 2013 року позивачка та відповідач уклали договір банківського вкладу «Стандарт» на суму 110 000,00 грн зі сплатою 18 % річних строком 12 місяців. Станом на 15 березня 2014 року сума вкладу становила 111 518,91 грн.
25 жовтня 2013 року сторони уклали договір банківського вкладу «Стандарт» на суму 70 000,00 грн зі сплатою 18 % річних строком на 12 місяців. Станом на 15 червня 2014 року на рахунку обліковувалась сума вкладу у розмірі 70 966,58 грн.
15 травня 2014 року банк ухвалив рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління «ПАТ КБ «ПриватБанк». Вклади позивачці не було виплачено.
21 липня 2015 року позивачка звернулася до банку із заявою про розірвання договорів банківського вкладу, однак кошти відповідач не повернув.
03 вересня 2021 року позивачка звернулася до відповідача із заявою про розірвання депозитних договорів та надання інформації про переведення боргу на товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінілон» (далі - ТОВ «ФК «Фінілон»), проте відповіді не отримала.
Оскільки банк на першу вимогу позивачки вклади із відсотками не повернув, на підставі статті 625 ЦК України він повинен, окрім депозитних коштів, сплатити 3 % річних та інфляційні втрати за договорами, що укладені у гривні, за порушення виконання зобов`язання за період з 21 липня 2015 року до 27 вересня 2021 року (день, що передує зверненню до суду).
Крім того, позивачка вважала, що у відповідача існує обов`язок сплатити їй пеню за договорами банківського вкладу у розмірі 42 % у зв`язку із незаконним списанням коштів з рахунків за період з 27 вересня 2020 року до 27 вересня 2021 року.
Печерський районний суд міста Києва рішенням від 25 травня 2022 року позов ОСОБА_1 задовольнив частково.
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 депозити: 
за договором від 19 листопада 2012 року «Стандарт 12 міс» № SAMDN25000730687983 вклад в сумі 25 172,09 доларів США, проценти в сумі 18 931,17 доларів США;
за договором від 15 жовтня 2013 року «Стандарт 12 міс» № SAMDN25000738621530 вклад в сумі 111 518,91 грн, 151 347,97 грн процентів, 164,98 грн три процента річних, 1 338,22 грн інфляційних втрат;
за договором від 25 жовтня 2013 року «Стандарт 12 міс» № SAMDN25000738806596 вклад в сумі 70 000,00 грн, 95 587,40 грн процентів, 103,56 грн три процента річних, 840,00 грн інфляційних втрат;
за договором від 13 січня 2014 року «Стандарт» № SAMDNWFD0070056989500 вклад в сумі 65 000,00 грн, 93 149,45 грн процентів, 96,16 грн три процента річних, 780,00 грн інфляційних втрат.
Стягнув з АТ КБ «ПриватБанк» у дохід держави судовий збір в сумі 11 350,00 грн.
Вирішив, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «ПриватБанк» на користь позивачки, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку.
У задоволенні іншої частини позову відмовив.
Суд першої інстанції, встановивши, що між сторонами виникли договірні правовідносини за договорами банківського вкладу, взявши до уваги наявність на рахунках банку грошових коштів, дійшов висновку про задоволення вимог позивачки у частині стягнення грошових коштів за банківськими вкладами.
Визначаючи розмір 3 % річних та інфляційних збитків, суд першої інстанції взяв до увагу ту обставину, що ОСОБА_1 звернулася до банку із заявою про повернення банківських вкладів та повернення коштів 31 серпня 2021 року, яку відповідач отримав 07 вересня 2021 року, та вказав, що через 2 банківські дні з моменту отримання повідомлення про повернення коштів договори банківських вкладів були розірвані, у зв`язку з чим здійснив власний розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат за період з 10 вересня 2021 року до дати звернення з позовом до суду 30 вересня 2021 року.
Відмовляючи у стягненні інфляційних збитків за договором банківського вкладу від 19 листопада 2012 року «Стандарт 12 міс» № SAMDN25000730687983, суд першої інстанції керувався тим, що норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням в частині задоволених позовних вимог, банк в особі представника за довіреністю - адвоката Кобзар Ю. Б. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні позову.
В обґрунтування вимог, викладених в апеляційній скарзі, посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального й порушення норм процесуального права.
Вважає, що місцевим судом неповно з`ясовані обставини справи, що мають значення для справи, зокрема, що у 2014 році борг (грошові кошти) за депозитними договорами, які є предметом спору у цій справі, переведено на іншу юридичну особу - ТОВ «ФК «Фінілон» за договором про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, за умовами якого ТОВ «ФК «Фінілон» є новим боржником за депозитними договорами № SAMDN25000730687983, № SAMDNWFD0070056989500, № SAMDN25000738621530 та № SAMDN25000738806596, а тому даний позов пред`явлено до неналежного відповідача, так як належним відповідачем у даній справі є ТОВ «ФК «Фінілон».
Відповідач стверджує, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не застосував висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та у постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц щодо необхідності здійснення перевірки судами при розгляді справ належності відповідача та обґрунтованості позову, заявлених вимог щодо відповідача, якого визначив позивач, подаючи такий позов до суду.
Зазначає, що висновок суду щодо ненадання доказів того, що договір про переведення боргу укладено з письмової згоди кредитора є неправомірним, оскільки такі докази банком були надані до суду та з урахуванням того, що закон не регламентує чіткої та однозначної форми, у якій надається згода кредитора на переведення боргу, такі докази є належними та допустимими.
Крім того відповідач не погоджується із сумами вкладів, які стягнуті судом першої інстанції по договорах № SAMDN25000730687983 від 19 листопада 2012 рокута № SAMDN2500073862153 від 15 жовтня 2013 року, вказуючи, що суд першої інстанції неправомірно стягнув з банку суми вкладів у більших розмірах, ніж це передбачено умовами договорів.
Звертає увагу апеляційного суду, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що позивачкою на підтвердження наявності правовідносин між сторонами не надано оригіналів документів, які б свідчили про укладення договору та внесення грошових коштів на банківські рахунки.
Також відповідач посилається на те, що позивачка заявила про стягнення відсотків по 27 вересня 2021 року, однак 31 серпня 2021 року вона звернулася до банку з вимогою про розірвання депозитних договорів та повернення коштів, а відтак з урахуванням вимоги про розірвання договорів та повернення коштів, договори є розірваним через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника, що відповідає також частині третій статті 651 ЦК України. Банк отримав вищезазначену заяву 07 вересня 2021 року, тому спірні договори розірвано з 10 вересня 2021 року та нарахування відсотків на вклади у період після дати розірвання договорів неможливе.
Відповідачем в апеляційній скарзі наведено розрахунок заборгованості по відсоткам за депозитними договорами, а саме: за договором № SAMDN25000730687983 - 17 299,30 доларів США; за договором № SAMDNWFD0070056989500 - 84 961,22 грн; за договором № SAMDN25000738621530 - 137 623,56 грн; за договором № SAMDN25000738806596 - 87 233,42 грн.
Додатково зазначає, що у зв`язку з тим, що банк із 17 листопада 2014 року не є боржником за договорами, які є предметом спору, то відсутні підстави для стягнення з банку 3 % річних та інфляційних втрат, які нараховані позивачкою.
Відзиви позивачки та третьої особи на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надійшли, що в силу вимог частини третьої статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
У судовому засіданні суду апеляційної інстанції представник АТ КБ «ПриватБанк» - адвокат Кобзар Ю. Б. підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити.
ОСОБА_1 та її представник - адвокат Тарасова-Патрай К.А., а також представник ТОВ «ФК «Фінілон» усудове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки до суду не повідомляли, тому колегія суддів дійшла висновку, що їх неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представника відповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід частково задовольнити з таких підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, які викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону ухвалене у справі судове рішення не відповідає в повній мірі.
Суд першої інстанції установив, що 19 листопада 2012 року ОСОБА_1 подала до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву № SAMDN25000730687983 на оформлення вкладу «Стандарт 12 міс» зі сплатою 10 % річних на суму 25 000,00 доларів США.
13 січня 2014 року ОСОБА_1 подала до ПАТ КБ «ПриватБанк» заяву на оформлення банківського вкладу № SAMDNWFD0070056989500 вклад «Стандарт» на суму 65 000,00 грн зі сплатою 19 % річних.
15 жовтня 2013 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу № SAMDN25000738621530 вклад «Стандарт 12 міс» на суму 110 000,00 грн зі сплатою 18 % річних строком на 12 місяців.
25 жовтня 2013 року ОСОБА_1 уклала з ПАТ КБ «ПриватБанк» договір банківського вкладу № SAMDN25000738806596 вклад «Стандарт на 12 міс» на суму 70 000,00 грн зі сплатою 18 % річних строком на 12 місяців.
17 листопада 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, відповідно до умов якого ПАТ КБ «ПриватБанк» переводить на ТОВ «ФК «Фінілон» борг в обсязі та на умовах, що існують у момент договору на підставі згоди кредиторів, отриманого ПАТ КБ «ПриватБанк» шляхом приєднання до Умов і правил надання банківських послуг, що розміщені на сайті банку, що є невід`ємною частиною до цього договору.
31 серпня 2021 року ОСОБА_1 подала до АТ КБ «ПриватБанк» заяву, в якій просила розірвати всі депозитні договори та повернути кошти, що розміщені на поточних рахунках та депозитних рахунках, відкритих на її ім`я. ї
Вказану заяву банк отримав 07 вересня 2021 року, однак кошти за депозитами не повернув.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Верховний Суд звертав увагу на те, що апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При цьому суд апеляційної інстанції перевіряє законність рішення суду першої інстанції в межах тих обставин та подій, які мали місце під час розгляду справи судом першої інстанції (див., зокрема, постанову Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 756/1529/15-ц, постанови Верховного Суду від 25 листопада 2020 року у справі № 752/1839/19, від 11 листопада 2020 року у справі № 760/16979/15-ц, від 21 грудня 2023 року у справі № 686/23143/20).
Відповідно до частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків серед юридичних фактів є, зокрема, договори та інші правочини.
Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно з частиною першою статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.
Відповідно до частини першої статті 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту.
До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 ЦК України), якщо інше не встановлено главою 71 ЦК України або не випливає із суті договору банківського вкладу (частина третя статті 1058 ЦК України).
Згідно з частинами першою та другою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов`язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.
Залучення банком вкладів (депозитів) юридичних і фізичних осіб підтверджується: договором банківського рахунку; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадної книжки; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею ощадного (депозитного) сертифіката; договором банківського вкладу (депозиту) з видачею іншого документа, що підтверджує внесення грошової суми або банківських металів і відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту (пункт 1.4 Положення про порядок здійснення банками України вкладних (депозитних) операцій з юридичними і фізичними особами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 03 грудня 2003 року № 516, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29 грудня 2003 року за № 1256/8577 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Положення № 516).
Банки повертають вклади (депозити) та сплачують нараховані проценти у строки, що визначені умовами договору банківського вкладу (депозиту) між вкладником і банком (пункт 3.3 Положення № 516).
Банки відкривають своїм клієнтам за договором банківського рахунку поточні рахунки, за договором банківського вкладу - вкладні (депозитні) рахунки. Договір банківського рахунку та договір банківського вкладу укладаються в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в банку, а другий банк зобов`язаний надати клієнту під підпис (пункти 1.8 та 1.9 Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 17 грудня 2003 року за № 1172/8493 (у редакції, чинній на момент виникнення відповідних правовідносин, далі - Інструкція № 492).
Відповідно до пункту 5 постанови Правління Національного банку України від 06 травня 2014 року № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» зобов`язано припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів, що унеможливлює діяльність відокремленого підрозділу банку на території Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, зокрема відповідної Кримської філії ПАТ КБ «ПриватБанк».
За змістом положень статей 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору.
Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав (стаття 1061 ЦК України).
Отже, строковий договір банківського вкладу покладає на банк обов`язок прийняти від вкладника суму коштів, нарахувати на неї проценти та повернути ці кошти з процентами зі спливом встановленого договором строку. Закінчення строку дії договору банківського вкладу не звільняє банк від обов`язку повернути (видати) кошти вкладникові.
Згідно з статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У пунктах 52, 53 рішення Європейського суду з прав людини від 29 січня 2013 року у справі «Золотас проти Греції» Суд зазначає, що на підставі статті 830 Цивільного кодексу, якщо особа, яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користування нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже, власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку він уклав з банком, і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід`ємні для банківських операцій і пов`язаним з ними правом. Суд водночас нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основоположних елементів правової держави.
Неможливість вкладників забрати заощадження (депозит) з рахунків у банках через відсутність коштів, через передбачене законом замороження рахунків, або через нездатність національних органів вжити заходів з метою надання таким вкладникам можливості розпоряджатися їхніми заощадженнями Європейський суд з прав людини розглядає як втручання в ефективне користування правом мирно володіти майном, що захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод або як незабезпечення користуванням цим правом (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Alisic and Others v. Bosnia and Herzegovina, Croatia, Serbia, Slovenia and the former Yugoslav Republic of Macedonia» від 16 липня 2014 року, заява № 60642/08, § 102).
Положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Щодо доводів апеляційної скарги про неналежність відповідача у справі
Відповідно до статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом.
Установивши, що банк не довів, що договір переведення боргу укладено зі згоди вкладника ОСОБА_1 , не повернув на вимогу позивачки кошти за депозитними вкладами, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про стягнення цієї суми саме із АТ КБ «ПриватБанк».
Доводи апеляційної скарги щодо переведення боргу апеляційний суд відхиляє з огляду на таке.
В силу вимог статті 520 ЦК України законодавець встановлює обмеження на заміну боржника у зобов`язанні поза волею кредитора. Такий підхід має на меті убезпечити кредитора від непередбачуваного та неочікуваного ризику невиконання зобов`язання внаслідок заміни особи боржника. Необхідність отримання згоди кредитора на переведення боргу зумовлена тим, що особа боржника завжди має істотне значення для кредитора. При вступі в договірні відносини, кредитор розраховував на отримання виконання з огляду на якості конкретного боржника (здатність виконати обов`язок, платоспроможність, наявність у боржника майна тощо).
Як свідчить тлумачення статей 520, 521 ЦК України при заміні боржника первісний боржник вибуває із зобов`язання і замінюється новим боржником. 
Для породження переведенням боргу правових наслідків необхідним є існування двох складових:
по-перше, вчинення договору (двостороннього правочину) між новим та первісним боржниками, причому такий правочин має вчинятися у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання;
по-друге, надання кредитором згоди на переведення боргу.
Відсутність згоди кредитора на переведення боргу не зумовлює нікчемності договору про переведення боргу між новим та первісним боржниками. Відсутність згоди кредитора на переведення боргу свідчить, що договір про переведення боргу між новим та первісним боржниками не породив правових наслідків для кредитора, тобто не відбулося переведення боргу. 
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення, не застосував висновки Верховного Суду, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц та у постанові Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 761/30025/16-ц, є необґрунтованими, оскільки в наведених справах висновки викладені з урахуванням подання позову до неналежних відповідачів, у той час як у справі, яка переглядається судом апеляційної інстанції,  ОСОБА_1 звернулася до суду до належного відповідача - АТ КБ «ПриватБанк».
До аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постановах від 20 січня 2021 року у справі №729/887/19, від 14 квітня 2021 року у справі №757/61159/19-ц, від 22 вересня 2021 року у справі № 757/64382/17, від 20 жовтня 2021 року у справі № 201/8704/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, від 11 січня 2023 року у справі № 201/5390/16-ц, від 17 лютого 2023 року у справі № 757/36133/18-ц.
Вказане свідчить про те, що судова практика у даній категорії справ є сталою, а доводи апеляційної скарги не дають підстав для відступу від вказаних висновків.
Колегія суддів вважає, що висновки місцевого суду не суперечать правовим висновкам, викладеним у зазначених в апеляційній скарзі постановах Верховного Суду.
Більше того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 вже зробила висновок, що договір про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладений між банком і ТОВ «ФК «Фінілон» шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладників банку, не створює правових наслідків для позивачів.
Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що саме АТ КБ «ПриватБанк», а не ТОВ «ФК «Фінілон» є належним відповідачем у справі та повинно відповідати за пред`явленим позовом.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність оригіналів,які б свідчили про укладення договору та внесення грошових коштів на банківські рахунки
Так, під формою правочину розуміється спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація; правочин оформлюється шляхом фіксації волі сторони (сторін) та його змісту. Така фіксація здійснюється різними способами: першим і найпоширенішим з них є складання одного або кількох документів, які текстуально відтворюють волю сторін; зазвичай правочин фіксується в одному документі. Це стосується як односторонніх правочинів, (наприклад, складення заповіту), так і договорів (дво- і багатосторонніх правочинів). Домовленість сторін дво- або багатостороннього правочину, якої вони досягли, фіксується в його тексті, який має бути ідентичним у всіх сторін правочину (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 23 травня 2022 року у справі № 393/126/20).
Верховний Суд України зазначав, що відсутність реєстрації договору банківського вкладу, і як наслідок, необлікування на рахунку банку грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу, не можна вважати недодержанням письмової форми договору банківського вкладу за наявності ощадної книжки (сертифіката) чи іншого документа, що відповідає вимогам, установленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту, і є підтвердженням внесення готівки у відповідній платіжній системі. Відповідні юридичні факти (відсутність банківських рахунків, і як наслідок, необлікування на них грошових коштів, залучених від юридичних і фізичних осіб на підставі укладеного в письмовій формі договору банківського вкладу) слід кваліфікувати як невиконання банком своїх обов`язків за договором банківського вкладу (постанови Верховного Суду України від 25 квітня 2012 року у справі № 6-20цс12 та від 06 червня 2012 року у справі № 6-17цс12). 
Подібні висновки викладено також у постановах Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року у справі № 201/689/22, від 19 листопада 2025 року у справі № 642/5180/13-ц.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 03 липня 2023 року в справі № 175/4639/19 зазначено, що: «місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що факт укладення вказаних депозитних договорів підтверджується Витягом з електронного додатка до договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року, що за своїм юридичним змістом фактично є формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду. Подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 квітня 2023 року у справі № 199/3152/20 (провадження № 14-244цс21). Банк не спростував ані факту укладення депозитних договорів з позивачем, ані факту неповернення грошових коштів на вимогу вкладника. Колегія суддів вважає неприйнятними висновки апеляційного суду про те, що позивач не надав доказів на підтвердження факту укладення договорів банківських вкладів та зарахування коштів на рахунки, оскільки доказами зарахування коштів є лише оригінали договорів банківських вкладів та оригінали квитанцій про внесення грошових коштів на банківські рахунки, яких позивач не надав. Суд першої інстанції правильно вважав доведеним факт укладення між сторонами договорів банківських вкладів та внесення грошових коштів на підставі наданого позивачем Звіту про концентрацію ризиків за пасивними операціями банку» (форма № 625) АТ КБ «ПриватБанк» та формою банківської виписки (довідки) за всіма банківськими договорами позивача, що є предметом розгляду».
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року в справі № 662/397/15-ц вказано, що: «з огляду на те, що позивачі правомірно сподівалися на належне оформлення вказаних договорів вкладу з відповідачем, а обов`язок забезпечення належного виконання працівниками відповідача посадових інструкцій лежить на банківській установі, особи, винні в порушенні правил банківських операцій, у спірних правовідносинах діяли від імені банку та розпоряджалися на власний розсуд коштами вже після передачі їх на депозит, отже, вчиняли протиправні дії стосовно коштів, які перейшли у власність відповідача. Позивачі не можуть бути відповідальними за порушення, вчинені посадовими особами відповідача, оскільки ними виконані умови укладених угод. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками судів про наявність між сторонами договірних правовідносин за договорами банківського вкладу».
Як вбачається із матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» у відзиві на позовну заяву зазначало, що банк виявив факт переведення боргу за депозитними договорами від 19 листопада 2012 року № SAMDN25000730687983, від 15 жовтня 2013 року № SAMDN25000738621530, від 25 жовтня 2013 року № SAMDN25000738806596, від 13 січня 2014 року № SAMDNWFD0070056989500 за зобов`язаннями банку на нового боржника ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», шляхом використання принципу мовчазної згоди вкладника банку (а.с. 41, т. 1).
У постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 755/17323/19, надаючи оцінку доводам банку про не укладення депозитних договорів з позивачем, зазначено, що доводи АТ КБ «ПриватБанк» в цій частині позову суперечать посиланням банку на факт переведення боргу (в тому числі і щодо позивача) на ТОВ «ФК «Фінілон» на підставі договору переведення боргу від 17 листопада 2014 року. При цьому вказано про те, що банк не надав доказів відсутності між сторонами договірних відносин та відсутності вкладу на рахунку банку.
Отже, наведене підтверджує, що вказані депозитні договори між позивачкою та відповідачем були укладені і саме це дало змогу АТ КБ «ПриватБанк» укласти наступний договір з ТОВ «ФК «Фінілон» про переведення боргу.
Щодо доводів апеляційної скарги в частині неправильності нарахування судом першої інстанції процентів
У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим (частина третя статті 651 ЦК України).
Відповідно до частини другої статті 653 ЦК України у разі розірвання договору зобов`язання сторін припиняються.
У постанові Верховного Суду від 23 лютого 2022 року у справі № 363/3965/15 зазначено, що у цивільному законодавстві закріплено конструкцію «розірвання договору» (статті 651-654 ЦК України). Вона охоплює собою розірвання договору: за згодою (домовленістю) сторін; за рішенням суду; внаслідок односторонньої відмови від договору. У спеціальних нормах ЦК України досить часто використовується формулювання «відмова від договору» (наприклад, у статтях 665, 739, 766, 782). Односторонню відмову від договору в тих випадках, коли вона допускається законом або договором, слід кваліфікувати як односторонній правочин, оскільки вона є волевиявленням особи, спеціально спрямованим на припинення цивільних прав та обов`язків.
Сторони в договорі можуть визначити момент, з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору. У випадку якщо сторони не встановили момент, з якого договір вважатиметься розірваним внаслідок вчинення односторонньої відмови від договору, то з урахуванням що такий односторонній правочин відноситься до таких, що розраховані на їх сприйняття іншими особами, і таким моментом має бути моменту одержання іншою стороною повідомлення про відмову від договору (постанова Верховного Суду від 24 травня 2023 року у справі № 756/420/17).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 зроблено висновок про те, що після розірвання договорів їх умови припиняють діяти і правове регулювання відносин між сторонами здійснюється на законодавчих, а не договірних підставах, оскільки розірвання договорів у контексті статей 598 та 651 ЦК України є підставою для припинення зобов`язання. Однак при вирішенні спору судами не враховано, що виплата передбачених пунктом 1 договорів та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дії договорів вкладу та після припинення таких договорів вказані проценти не нараховуються. Після розірвання договорів банківського вкладу за судовим рішенням проценти не виплачуються, оскільки договірні зобов`язання, у тому числі і з виплати процентів, припиняються. Тому положення статті 1070 ЦК України до правовідносин, які виникли після рішення суду, яким припинено договори вкладу, не застосовуються.
У справі, яка переглядається, позивачка просила стягнути проценти за депозитними договорами по дату її звернення до суду, тобто по 27 вересня 2021 року.
Банк в апеляційній скарзі заперечує щодо стягнення процентів до вказаної дати, посилаючись на те, що ОСОБА_1 звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» із заявою про розірвання депозитних договорів саме 31 серпня 2021 року, а відтак з урахуванням вимоги про розірвання договорів та повернення коштів, договори банківського вкладу є розірваними через 2 банківських дні після отримання заяви вкладника. Банк отримав заяву позивачки 07 вересня 2021 року, а отже спірні договори розірвано з 10 вересня 2021 року.
У пункті 5 частини третьої статті 2 ЦПК України вказано, що основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність.
Диспозитивність - один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в яких межах (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 червня 2023 року у справі № 757/42885/19-ц).
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (частина друга статті 12 ЦПК України).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 ЦПК України).
Суд першої інстанції зазначив, що відсотки стягуються саме за період, який обмежується 10 вересня 2021 року, проте одночасно погодився із розрахунками відсотків, які були зроблені позивачкою і які нараховувались нею до 27 вересня 2021 року. 
З врахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується із розрахунком заборгованості, який зроблений відповідачем в апеляційній скарзі (а.с. 148, т. 1).
Розмір відсотків розраховується за формулою Cx Z x D / 365, де С - розмір вкладу, Z - відсотки, зазначені в договорі, D - кількість днів прострочення
За депозитним договором № SAMDN25000730687983 від 19 листопада 2012 року за умови сплати 10 % річних на суму вкладу 25 000,00 доларів США розмір відсотків становить 17 299,30 доларів США.
За депозитним договором № SAMDNWFD0070056989500 від 13 січня 2014 року за умови сплати 19 % річних на суму вкладу 65 000,00 грн розмір відсотків становить 84 961,22 грн.
За депозитним договором № SAMDN25000738621530 від 15 жовтня 2013 року за умови сплати 18 % річних на суму 110 000,00 грн розмір відсотків становить 137 623,56 грн.
За депозитним договором № SAMDN25000738806596 від 25 жовтня 2013 року за умови сплати 18 % річних на суму 70 000,00 грн розмір відсотків становить 87 233,42 грн.
Щодо доводів апеляційної скарги про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат
Відповідач не погоджується із рішенням суду першої інстанції в частині стягнення 3 % річних та інфляційних втрат з тих підстав, що не вважає себе боржником. Інших підстав для оскарження рішення суду в цій частині не наводить.
Колегія суддів встановила, що АТ КБ «ПриватБанк» є належним відповідачем у даній справі, отже до нього може бути застосовані положення статті 625 ЦК України.
Так, відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина перша статті 612 ЦК України).
Відмова банку виконати розпорядження клієнта з видачі належних йому за договором банківського вкладу сум свідчить про невиконання банком своїх зобов`язань та має наслідком настання відповідальності, передбаченої законом.
Закінчення строку дії договору банківського вкладу або розірвання договору банківського вкладу на вимогу однієї із сторін у разі невиконання зобов`язань не припиняє зобов`язальних правовідносин, а трансформує їх в охоронні, що містять обов`язок відшкодувати заподіяні збитки, встановлені договором чи законом.
Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України).
За змістом статей 524, 533-535 та 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати.
Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Тобто приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема окремі види зобов`язань.
За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Верховний Суд у постанові від 27 квітня 2022 року у справі № 321/1260/19 зазначив, що з моменту розірвання договору вкладу нарахування передбачених договором процентів припиняється, а права та інтереси позивача забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Отже, виплата передбачених договорами та встановлених статтями 1061, 1070 ЦК України процентів поширюється лише на період дій договору вкладу та після припинення такого договору вказані проценти не нараховуються, а права та інтереси позивачки забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
У справі, що переглядається, встановлено, що позивачка реалізувала своє право на розірвання договору банківського вкладу, направивши на адресу відповідача вимогу про повернення суми вкладу та нарахованих процентів, яку банк отримав 07 вересня 2021 року.
Таким чином позивачка виявила волю на припинення договірних правовідносин та ініціювала процедуру повернення належних їй грошових коштів.
Матеріали справи не містять належних і допустимих доказів виконання банком зобов`язань щодо повернення вкладу та сплати нарахованих процентів.
Водночас розірвання договору банківського вкладу не звільняє банк від відповідальності за порушення грошового зобов`язання. У разі прострочення його виконання застосуванню підлягають наслідки, передбачені статтею 625 ЦК України.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення з банку на користь позивачки трьох процентів річних та інфляційних втрат за цей період (окрім договору № SAMDN25000730687983, предметом якого є іноземна валюта) відповідно до частини другої статті 625 ЦК України за період прострочення виконання грошового зобов`язання з 10 вересня 2021 року по 27 вересня 2021 року.
Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги
Встановивши факт укладення між сторонами договорів банківського вкладу, внесення позивачкою грошових коштів у заявлених розмірах та розірвання цих правочинів на підставі поданої нею заяви від 31 серпня 2021 року, суд першої інстанції дійшов цілком законного і обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача грошових коштів за договорами банківського вкладу і нарахованих відсотків, а також трьох процентів річних за договором № SAMDN25000730687983 і трьох процентів річних та інфляційних за іншими договорами.
Проте суд допустив помилку в частині визначення розміру процентів за користування депозитними коштами, а тому оскаржуване рішення не може бути залишене в силі.
Згідно із пунктом 2 частини першої статті 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частин (частина четверта статті 376 ЦПК України).
За таких обставин рішення суду першої інстанції в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» на користь ОСОБА_1 процентів від сум банківських вкладів, а саме: у розмірі 18 931,17 доларів США за договором № SAMDN25000730687983; у розмірі 93 149,45 грн за договором № SAMDNWFD0070056989500; у розмірі 151 347,97 грн за договором № SAMDN25000738621530 у розмірі 95 587,40 грн за договором № SAMDN25000738806596; відповідно до вимог статті 376 ЦПК України підлягає зміні шляхом зменшення стягнутих сум заборгованості за процентами до 17 299,30 доларів США, 84 961,22 грн, 137 623,56 грн, 87 233,42 грн відповідно за кожним із наведених договорів, а в іншій частині рішення суду першої інстанції необхідно залишити без змін.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 376, 381 - 384 ЦПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Апеляційну скаргу акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» задовольнити частково.
Рішення Печерського районного суду міста Києва від 25 травня 2022 року у даній справі змінити в частині стягнення процентів від сум банківських вкладів, зменшивши розмір визначених судом відсотків:
- за депозитним договором № SAMDN25000730687983 із 18 931,17 доларів США до 17 299,30 доларів США;
- за депозитним договором № SAMDNWFD0070056989500 із 93 149,45 грн до 84 961,22 грн;
- за депозитним договором № SAMDN25000738621530 із 151 347,97 грн до137 623,56 грн, 
- за депозитним договором № SAMDN25000738806596 із 95 587,40 грн до 87 233,42 грн.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 травня 2026 року.

Головуючий С.А. Голуб

Судді: О.В. Борисова

Д.О. Таргоній