Постанова
Іменем України

20 травня 2026 року
м. Київ 

справа № 522/6993/18
провадження № 61-15824св25

Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючий - Крат В. І. (суддя-доповідач), 
судді: Гудима Д. А., Дундар І. О., Краснощоков Є. В., Пархоменко П. І.,

учасники справи:
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації, ОСОБА_5 ,

розглянув у порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року в складі судді: Шенцевої О. П., та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року в складі колегії: Лозко Ю. П., Карташова О. Ю., Назарової М. В.,

Історія справи
Короткий зміст позову

У квітні 2018 року ОСОБА_1 , діючи від свого імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , звернулася із позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації, ОСОБА_5 , про виселення та вселення.

Позов мотивовано тим, що мати позивачки ОСОБА_5 є власником квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира). Позивачка та її малолітній син - ОСОБА_2 були зареєстровані та проживали у цій квартирі.

Протягом декількох років тривають судові процеси з приводу власності на вказану квартиру між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 01 серпня 2006 року між ОСОБА_5 та АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір № 014/0043/82/61804 та іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_2 . Надалі ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» відступило право вимоги за вказаними договорами ПАТ «Комерційний банк «Стандарт», який в свою чергу відступив право вимоги за цими договорами ОСОБА_7 11 вересня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 , а 17 вересня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 укладено договір купівлі-продажу цієї ж квартири та зареєстроване право власності на квартиру за нею.

22 грудня 2015 року ОСОБА_9 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 18 грудня 2015 року № 708, звернувся до Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про зняття з реєстрації місця проживання позивача та її сина за вказаною адресою. У зв`язку з цим було знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 як таких, що втратили право користування житловим приміщенням (за заявою нового власника).

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року її позов задоволено: визнано протиправними дії Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання її та її малолітнього сина. Зобов`язано Департамент скасувати внесені до реєстраційного обліку відомості про зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за вказаною адресою.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою відмовлено позивачам у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 липня 2017 року постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року скасована, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року залишена в силі.

Проте, поки тривали судові процеси, позивачку з її малолітнім сином виселили із зазначеної квартири. Також відповідачі встановили залізну решітку у парадній, яка перекриває доступ до вказаної квартири. Тому позивачка вважала, що її разом з малолітнім сином виселено незаконно.

ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , просила:
виселити ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 ;
усунути їй перешкоди шляхом демонтування залізної решітки з дверима, що знаходяться на другому поверсі парадного;
вселити її та малолітнього ОСОБА_2 2013 року народження, в квартиру АДРЕСА_1 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року:
позов ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 задоволено частково;
вселено ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 , 2013 року народження в квартиру АДРЕСА_1 ;
у іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що:
22 грудня 2015 року Приморським районним відділом у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_9 , було знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , як таких, що втратили право користування житловим приміщенням (за заявою нового власника), про що останніх повідомлено листом за підписом Директора КП «ЖКС «Порто-Франківський» Страшного В.А. від 12 лютого 2016 року за № 337/1. Вважаючи дії Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання позивачці та її малолітнього сина протиправними, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду за захистом своїх прав. Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року в справі № 815/1785/16 позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Приморського районного відділу у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її малолітнього сина за адресою: АДРЕСА_3 . Зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради скасувати внесені до реєстраційного обліку відомості про зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 . У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою відмовлено позивачам у задоволенні позову. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 липня 2017 року, постанова Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року була скасована, а постанова Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року залишена в силі;
в справі № 815/1785/16 встановлено протиправне зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її малолітнього сина за адресою: АДРЕСА_3 . Позивачка з 23 жовтня 2012 року зареєстрована за вказаною адресою, а її малолітній син ОСОБА_2 - з 23 серпня 2013 року. Суд зробив висновок, що відповідачі чинять перешкоди позивачу у користуванні квартирою за адресою: АДРЕСА_3 , не допускаючи позивача та її сина до квартири, перешкоджаючи вселенню до житлового приміщення. Тому позові вимоги ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , у частині вселення підлягають задоволенню;
вимоги про виселення ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1 , суд вважав, ці вимоги недоведеними, оскільки позивачка не є власником квартири АДРЕСА_1 , а тому заявляти вимоги щодо виселення осіб зі спірної квартири є неправильним способом захисту своїх прав;
позивачка просила суд усунути перешкоди шляхом демонтування залізної решітки з дверима, що знаходяться на другому поверсі парадної. Суд вважав, що ці вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано доказів існування залізної решітки з дверима, що саме ця решітка перешкоджає їй у користуванні спірної квартирою, а також ким була встановлена ця решітка та з якою метою.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 23 травня 2023 року у складі колегії суддів: Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Князюка О. В.:
апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 адвоката Чебан С.В. залишено без задоволення;
рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
сам факт переходу права власності на житло до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна, у тому числі і колишніх. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Схожий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 61-298цс19). Встановивши, що позивачі є, відповідно, дочкою та неповнолітнім внуком колишнього власника житла ОСОБА_5 , які зі згоди та її дозволу вселилися у спірну квартиру та були у ній належним чином зареєстровані і на час фактичного виселення позивачів та створення їм перешкод у доступі до житла було відсутнє судове рішення про припинення сервітуту (права користування позивачами житлом), а позивачі були протиправно зняті з реєстраційного обліку, у них відсутнє інше житло, яке б належало їм на праві власності (користування), суд першої інстанції зробив правильний висновок про наявність підстав для їх вселення;
доводи апеляційної скарги, що новий власник житла ОСОБА_3 не давала позивачам згоди на вселення та користування належним їй житлом, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вселення позивачів у квартиру відбулось зі згоди колишнього власника житла ОСОБА_5 , ще до набуття ОСОБА_3 права власності на спірну квартиру (17 вересня 2014 року). Посилання апеляційної скарги на наявність у позивачів іншого житла є необґрунтованими.
ОСОБА_3 була належним чином повідомлена про дату час і місце проведення судового засідання, призначеного на 30 вересня 2020 року 14:15 год. шляхом вручення їй судової повістки (т. 2, а. с. 50).

Короткий зміст постанови суду касаційної інстанції

Постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 лютого 2024 року:
касаційну скаргу ОСОБА_10 задоволено частково;
постанову Одеського апеляційного суду від 23 травня 2023 року скасовано;
справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Постанова суду касаційної інстанції мотивована тим, що:
у матеріалах справи відсутні відомості щодо належного повідомлення апеляційним судом  ОСОБА_10 (її уповноваженого представника) про дату, час і місце судового засідання, зокрема, призначеного на 23 травня 2023 року, в якому апеляційний суд ухвалив оскаржене рішення;
оскільки  ОСОБА_10 обґрунтовує касаційну скаргу тим, що апеляційний суд не повідомив її про розгляд справи, і ця обставина підтверджена, оскаржена постанова апеляційного суду підлягає обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Тому суд касаційної інстанції інші підстави відкриття касаційного провадження не перевіряє.

Короткий зміст постанови суду апеляційної інстанції

Постановою Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року:
апеляційну скаргу ОСОБА_3 залишено без задоволення;
рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року в оскаржуваній частині залишено без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що:
ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна. Сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення;
оскільки вселення позивачів у квартиру відбулось зі згоди колишнього власника житла ОСОБА_5 ще до набуття ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру (17.09.2014 року), питання про їх виселення підлягало вирішенню, у визначеному законом порядку, проте ОСОБА_3 , як новий власник у встановленому законом порядку право ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 користуватися нерухомим майном не оспорила. Встановивши, що позивачі є відповідно дочкою та неповнолітнім внуком колишнього власника житла ОСОБА_5 , які зі згоди та її дозволу вселилися у спірну квартиру та були у ній належним чином зареєстровані і на час фактичного виселення позивачів та створення їм перешкод у доступі до житла було відсутнє судове рішення про припинення сервітуту (права користування позивачами житлом), а самі позивачі були протиправно зняті з реєстраційного обліку по спірній квартирі і у них відсутнє інше житло, яке б належало їм на праві власності (користування), суд першої інстанції набув правильного висновку про наявність підстав для вселення останніх.
зважаючи на вселення ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 до квартири АДРЕСА_1 , як членів сім`ї її попереднього власника ОСОБА_5 за її згоди та дозволу; обізнаність відповідачки ОСОБА_6 про наявність у позивачів права користування таким нерухомим майном та про факт реєстрації їх місця проживання за відповідною адресою; не вчинення відповідачкою після набуття права власності на відповідну квартиру дій щодо оспорення у встановленому порядку права користування (сервітут) позивачів належним їй нерухомим майном, а натомість за заявою ОСОБА_9 , який діяв від імені ОСОБА_6 , позивачів було протиправно знято з реєстраційного обліку по вказаній квартирі і у них відсутнє інше житло, яке б належало їм на праві власності (користування), колегія суддів вважала, що суд дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення вказаних вище позовних вимог;
посилання скаржниці на наявність у позивачів іншого житла не підтверджено належними доказами. У справі № 523/12917/19 на яку посилається скаржниця, стороною хоча і є ОСОБА_1 , проте, надані відповідачкою докази унеможливлюють ідентифікацію такої, як ОСОБА_1 , яка є позивачкою у цій справі, яка переглядається апеляційним судом;
щодо долучених до апеляційної скарги та у подальшому ОСОБА_3 доказів наявності у позивачів права власності на інше нерухоме майно, зокрема витягів з Єдиного державного реєстру нерухомого майна, колегія суддів зауважує, що ОСОБА_3 , яка була належним чином повідомленою про розгляд справи судом першої інстанції та особисто, і через свого представника користувалась на власний розсуд передбаченими ЦПК України правами (подавала заяви, скарги, знайомилась із матеріалами справи, приймала участь у судових засіданнях), долучених до апеляційної скарги доказів не подавала, а надаючи такі до апеляційного суду, причин їх несвоєчасного подання не наводить та не заявляє клопотання про поновлення строку на їх подання. Прийняття та дослідження нових доказів, як і про відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні (див. постанову Верховного суду від 13 січня 2021 року у справі №264/949/19 (провадження N 61-16692св19);
колегія суддів відхилила доводи апеляційної скарги про ненадання новим власником житла ОСОБА_3 позивачам згоди на вселення та користування належним їй житлом, та зауважує, що зміна власника нерухомого майна не свідчить про автоматичне припинення набутого в установленому законом порядку права користування таким майном, що узгоджується із правовим висновком викладеним у постанові Верховного суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2025 року у справі № 367/482/21 (провадження № 61-2295св24);
безпідставними та такими, що спростовуються матеріалами справи, є посилання скаржниці ОСОБА_3 про неналежне сповіщення її судом про дату, час і місце розгляду справи. Відповідно до пункту 1 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку. У випадку відсутності в адресата офіційної електронної адреси судові повістки, адресовані фізичним особам, вручаються їм під розписку, а юридичним особам - відповідній службовій особі, яка розписується про одержання повістки (частина перша статті 130 ЦПК України). Як убачається з рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, що міститься у матеріалах справи, судову повістку про виклик у судове засідання на 30 вересня 2020 року, ОСОБА_3 отримала особисто 24 липня 2020 року, що засвідчила власним підписом (т.2 а.с. 50), тож, відповідно до положень пункту 1 частини восьмої статті 128 ЦПК України, є належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Отже, попри протилежні доводи апеляційної скарги, судом першої інстанції належним чином було повідомлено ОСОБА_3 про дату, час і місце судового засідання призначеного на 30 вересня 2020 року 14:15 год., у порядку, визначеному статтею 130 ЦПК України;
з огляду на викладене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу потрібно залишити без задоволення, а рішення суду в оскаржуваній частині без змін, оскільки доводи апеляційної скарги правильних висновків суду не спростовують.

Аргументи учасників справи

15 грудня 2025 року ОСОБА_10 через підсистему Електронний суд подала касаційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року, в якій просить:
оскаржені судові рішення скасувати;
ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі;
вирішити питання щодо судових витрат.

Касаційна скарга мотивована тим, що:
апеляційний суд відмовив у задоволенні клопотання ОСОБА_10 без складення відповідної ухвали з обґрунтуванням відмови;
суди не перевірили чи є вселення позивачів співмірним та виправданим втручанням у право власності відповідача на це майно;
суди першої та апеляційної інстанції не перевірили, чи є вселення позивачів можливим з огляду на положення статті 50 ЖК України (вселення в однокімнатну квартиру осіб різної статі та двох і більше сімей - постанова Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17);
з метою перешкоджання діям кредитора ОСОБА_5 без згоди останнього зареєструвала в предметі іпотеки свою доньку, а пізніше і онука. Наразі позивачі знятті з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 на підставі відповідної заяви власника нерухомого майна;
суди не перевірили чи дійсно позивачі проживали у спірній квартирі, який статей має позивачка, чи є у позивачки та або її чоловіка на праві власності нерухоме майно;
відповідачка подала клопотання про витребування доказів, в якому просила витребувати інформацію про сімейний стан позивачів. Суд апеляційної інстанції, відмовляючи у витребуванні доказів не сприяв всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню всіх обставин справи;
право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок (квартиру) в особи, членами сім`ї якого вони є. Позивачі не були власниками спірної квартири, не отримували згоду відповідача на користування останньою, ніколи не проживали та не користувались цією квартирою;
у власності відповідача знаходиться однокімнатна квартира, в якій якось мають проживати позивачка, її 12 річний син та відповідач зі своєю сім`єю. Вказана обставина мала б бути оцінена судами з урахуванням вимог статті 50 ЖК України, яка передбачає, що при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев`ять років, крім подружжя;
оскільки право доньки та онука на користування квартирою було похідним від прав колишнього власника квартири, членами сім`ї якого вони були, то суд повинен був відмовити в задоволені позову. Після відчуження житла право користування членів колишнього власника припиняється.

Аналіз касаційної скарги свідчить, що судові рішення оскаржуються у частині вселення ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 , 2013 року народження в квартиру АДРЕСА_1 . В іншій частині судові рішення не оскаржуються, а тому в касаційному порядку не переглядаються.

24 лютого 2026 року ОСОБА_1 , яка діє від свого імені і від імені свого неповнолітнього сина ОСОБА_2 , через представника ОСОБА_11 подала відзив на касаційну скаргу, в якому просить:
відмовити у задоволенні касаційної скарги ОСОБА_10 ;
рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року залишити в силі.

Відзив мотивований тим, що:
у справі N 447/455/17 протилежні правовідносини між сторонами у справі та різні фактичні обставини, предмет спору, підстави позову. У справі № 447/455/17 позивач заявила позов про визнання припиненим права особи на користування житловим будинком, та зобов`язання особи звільнити будинок. Спір виник між двома колишніми подружжями. У справі, що переглядається, спір виник щодо незаконного виселення позивачів із їх єдиного житла, в яке вони вселились на законних підставах;
позивачі є донькою та онуком третьої особи ОСОБА_5 , зі згоди якої вони вселились та проживали у спірній квартирі до того моменту, як цієї квартирою протиправно та насильницьким шляхом заволоділа колекторська група. ОСОБА_10 ніколи не проживала у квартирі АДРЕСА_2 ;
дії ОСОБА_10 по зняттю з реєстарційного обліку позивачів були незаконними, що було підтверджено постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року;
у тексті касаційної скарги які саме докази апеляційний суд не дослідив;
ОСОБА_10 приймала участь у справі з 2018 року, її представник знайомився з матеріалами справи в усіх інстанціях і не один раз, вона отримувала повістки, позовну заяву, приймала участь у судових засідання в суді першої інстанції, апеляційної інстанції, подавала касаційну скаргу, потім знову приймала участь у судових засіданнях в апеляції. І тільки після семи років розгляду справи ОСОБА_10 заявила клопотання про витребування доказів, при цьому навіть не заявивши клопотання про поновлення процесуального строку для подання такого клопотання, не вказавши причини неможливості подання доказів самостійно, подання доказів вчасно (разом з відзивом), не наведено навіть обґрунтування необхідності витребування таких доказів.

Рух справи

Ухвалою Верховного Суду від 23 січня 2026 року:
поновлено ОСОБА_3 строк на касаційне оскарження рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року та постанови Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року;
відкрито касаційне провадження у справі;

Ухвалою Верховного Суду від 18 лютого 2026 року заяву ОСОБА_1 про відвід колегії суддів: Крата В. І., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., передано судді, який не входить до складу суду, визначеному у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 20 лютого 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про відвід суддів Верховного Суду Крата В. І., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. у цій справі.

Ухвалою Верховного Суду від 27 лютого 2026 року заяву ОСОБА_5 про відвід колегії суддів: Крата В. І., Дундар І. О., Краснощокова Є. В., передано судді, який не входить до складу суду, визначеному у порядку, передбаченому частиною першою статті 33 ЦПК України.

Ухвалою Верховного Суду від 02 березня 2026 року узадоволенні заяви ОСОБА_5 про відвід колегії суддів Верховного Суду Крата В. І., Дундар І. О., Краснощокова Є. В. від участі у розгляді справи відмовлено.

30 квітня 2026 року справа передана судді-доповідачу Крат В. І.

Ухвалою Верховного Суду від 14 травня 2026 року: 
продовжено ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , строк на подання відзиву;
справу призначено до судового розгляду.

Межі та підстави касаційного перегляду

Переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими (частина перша статті 400 ЦПК України). 

В ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина восьма статті 394 ЦПК України).

В ухвалі Верховного Суду від 23 січня 2026 року зазначено, що наведені у касаційній скарзі доводи містять підстави, передбачені частиною другою статті 389 ЦПК України для відкриття касаційного провадження: суд апеляційної інстанції в оскарженій постанові застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду: від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17; від 02 листопада 2022 року у справі № 910/11273/20; від 24 квітня 2024 року у справі № 657/1024/16-ц; від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц; від 02 жовтня 2019 року у справі № 644/6646/14; від 25 лютого 2021 року у справі № 761/26620/16; судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Фактичні обставини

ОСОБА_5 була власницею однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

23 жовтня 2012 року у вказаній квартирі зареєстрована позивачка ОСОБА_1 , а з 23 серпня 2013 року її малолітній син ОСОБА_2 

01 серпня 2006 року між ОСОБА_5 та акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», укладено кредитний договір №014/0043/82/6180.

01 серпня 2006 року між ОСОБА_5 та Акціонерним поштово-пенсійним банком «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено іпотечний договір, предметом якого є квартира АДРЕСА_1 .

29 квітня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ПАТ «Комерційний банк «Стандарт» було укладено договори про відступлення права вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами.

29 квітня 2014 року ПАТ «Комерційний банк «Стандарт» відступило право вимоги за кредитним та іпотечним договорами ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс».

29 квітня 2014 року ТОВ «Фінансова компанія «Дрім Фінанс» відступило право вимоги за кредитним та іпотечним договорами фізичній особі ОСОБА_7 

11 вересня 2014 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

17 вересня 2014 року між ОСОБА_8 та ОСОБА_6 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 .

Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, право власності на вказану квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 17 вересня 2014 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 451210151101.

22 грудня 2015 року ОСОБА_9 , який діяв від імені ОСОБА_6 на підставі довіреності від 18 грудня 2015 року № 708, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кучеренко, звернувся до Приморського районного відділу у м. Одесі ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області із заявою про зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 . До вказаної заяви було додано договір купівлі-продажу квартири від 17 вересня 2014 року, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за ОСОБА_6 від 17 вересня 2014 року, довіреність від 18 грудня 2015 року та паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 виданий Шевченківським РВ УМВС України в Запорізькій області.

22 грудня 2015 року Приморським РВ у м. Одесі Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області, за результатами розгляду вказаної заяви ОСОБА_9 , було знято з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 , як таких, що втратили право користування житловим приміщенням (за заявою нового власника), про що останніх повідомлено листом за підписом Директора КП «ЖКС «Порто-Франківський» Страшного В.А. від 12 лютого 2016 року за № 337/1.

Вважаючи дії ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання позивачці та її малолітнього сина протиправними, позивачка звернулась до Одеського окружного адміністративного суду за захистом своїх прав.

Постановою Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року в справі 815/1785/16 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/61281242): 
адміністративний позов ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , яка діє також в інтересах ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задоволено частково;
визнано протиправними дії Приморського районного відділу у м. Одесі ГУ Державної міграційної служби України в Одеській області щодо зняття з реєстрації місця проживання ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 за адресою: АДРЕСА_3 ;
зобов`язано Департамент надання адміністративних послуг Одеської міської ради скасувати внесені до реєстраційного обліку відомості про зняття ОСОБА_1 та ОСОБА_2 з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_3 ;
у задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року в справі № 815/1785/16 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/63537086) скасовано постанову суду першої інстанції та прийнято нову постанову, якою відмовлено позивачам у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 18 липня 2017 року в справі № 815/1785/16 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/67848689) скасовано постанову Одеського апеляційного адміністративного суду від 15 грудня 2016 року, а постанову Одеського окружного адміністративного суду від 08 вересня 2016 року залишено в силі.

Відповідно до довідки Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № К1-106904-ф/л від 10 червня 2020 року позивачка ОСОБА_1 з 23 жовтня 2012 року зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3 .

Згідно з довідкою Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради № К1- 106941-ф/л від 10 червня 2020 року малолітній син ОСОБА_1 - ОСОБА_2 з 23 серпня 2013 року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 .

Позиція Верховного Суду

Для приватного права апріорі властивою є така засада, як розумність. Розумність характерна як для оцінки/врахування поведінки учасників цивільного обороту, тлумачення матеріальних приватно-правових норм, що здійснюється при вирішенні спорів, так і для тлумачення процесуальних норм (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року у справі № 554/4741/19, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року у справі № 520/1185/16-ц, постанову Великої Палати Верховного Суду від 08 лютого 2022 року у справі № 209/3085/20).

Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).

Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж приватні (цивільні) права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких приватних (цивільних) прав (інтересів) позивач звернувся до суду (див, зокрема, постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22 (провадження № 61-5252сво23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Відсутність порушеного, невизнаного або оспореного відповідачем приватного (цивільного) права (інтересу) позивача є самостійною підставою для відмови в позові (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 березня 2023 року в справі № 753/8671/21 (провадження № 61-550св22), постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968 сво 21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси позивача власне порушені, а учасники використовують цивільне судочинство для такого захисту (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року в справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Спосіб захисту порушеного права повинен бути таким, що найефективніше захищає або відновляє порушене право позивача, тобто повинен бути належним. Належний спосіб захисту повинен гарантувати особі повне відновлення порушеного права та/або можливість отримання нею відповідного відшкодування (див. пункт 8.54 постанови Великої Палати Верховного Суду від 11 січня 2022 року в справі № 910/10784/16 (провадження № 12-30гс21), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 08 листопада 2023 року в справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 2023 року в справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут) (стаття 401 ЦК України).

Касаційний суд вже вказував, що:
сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2018 року в справі № 498/164/15-ц (провадження № 61-4025св18), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23));
залежно від способу визначення суб`єкта сервітуту вони поділяються на земельні та особисті. Вказаний критерій дозволяє відобразити специфіку суб`єктів сервітуту, тобто осіб, на користь яких встановлений сервітут. Аналіз статті 405 ЦК України свідчить, що сервітут, який передбачено цією нормою для членів сім`ї власника житла, є особистим, і це право можуть мати не всі, а лише конкретні особи - члени сім`ї власника житла. Особи мають особистий сервітут, доки вони мають статус члена сім`ї власника житла. Особливістю суб`єкта особистого сервітуту є те, що це особа, яка наділяється таким правом, що може існувати лише в неї. На відміну від цього у земельному сервітуті сервітуарієм виступає будь-яка особа - власник земельної ділянки, експлуатація якої вимагає встановлення сервітуту. Тобто при встановленні земельного сервітуту також визначається особа, яка наділяється правом користування чужою земельною ділянкою, але її право обумовлене тим, що вона є власником сусідньої земельної ділянки і воно не пов`язане суто з його особою. Навпаки, особистий сервітут - це право виключно конкретної особи (див., зокрема, постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Другої палати Касаційного цивільного суду від 21 лютого 2024 року в справі № 521/15090/14-ц (провадження № 61-11987св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Першої палати Касаційного цивільного суду від 08 березня 2024 року в справі № 740/4760/20 (провадження № 61-13068св23), постанову Верховного Суду в складі колегії суддів Третьої палати Касаційного цивільного суду від 18 грудня 2025 року в справі № 755/1644/22 (провадження № 61-12411св23)), постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23));
власник житла зобов`язаний утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб (зокрема, невласника житла, якому встановлено в судовому рішенні наявність права на житло (зокрема, сервітуту) та/або відмовлено у виселенні особи-невласника житла чи припинення її права) (див. постанову Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 02 лютого 2026 року в справі № 713/1153/23 (провадження № 61-17202сво23)).

Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним (частина четверта статті 41 Конституції України). 

Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду (частина третя статті 47 Конституції України).

Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (частина перша статті 29 ЦК України).

Фізична особа може мати кілька місць проживання (частина шоста статті 29 ЦК України).

Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК УРСР).

Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод).

Європейський суд з прав людини вказував, що:
«Житло» має самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Питання про те, чи є конкретне приміщення «житлом», яке захищається пунктом 1 статті 8 Конвенції, залежатиме від фактичних обставин, а саме - існування достатнього та тривалого зв`язку з певним місцем. Суд також повторює, що стаття 8 Конвенції лише захищає право особи на повагу до її існуючого житла (GLOBA v. UKRAINE, № 15729/07, § 37, ЄСПЛ, від 05 липня 2012 року);
втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс заходом, що оскаржується (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, § 41, 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року);
«встановивши, що квартира, яка є предметом спору, була житлом заявниці за змістом статті 8 Конвенції, суд повинен визначити, чи мало місце втручання в її право на повагу до свого житла органів державної влади. Уряд стверджував, що заявниця мала подати скаргу на міліціонерів, які замкнули спірну квартиру і не впускали її всередину, в порядку, передбаченому для подання скарг на дії та рішення посадових осіб органів влади. Суд тлумачить цю заяву як визнання того, що особи, які здійснили виселення заявниці, діяли як державні посадові особи. Виселення заявниці з спірної квартири державними посадовими особами представляло собою втручання в її право на повагу до житла з боку органів державної влади. Для того, щоб визначити, чи було це втручання необхідним, як цього вимагає пункт 2 статті 8, суд насамперед повинен розглянути питання про те, чи було воно «передбачено законом» (див. Gillow v. The United Kingdom, § 48). Стаття 90 Житлового кодексу допускає виселення лише з підстав, встановлених законом, і тільки в судовому порядку. Така норма встановлює важливу процесуальну гарантію проти свавільного виселення і її формулювання не допускає винятків. Уряд погодився з тим, що в справі заявниці мав дотримуватися порядок, передбачений статтею 90 Житлового кодексу, навіть при тому, що її проживання не було юридично оформлено. Суд не вбачає підстав не погодитися з цим висновком. Не можливо виділити будь-які обставини, які могли б виправдати в даному випадку відступ від звичайного порядку виселення і досить поспішний перерозподіл права на користування цією квартирою на користь співробітника міліції лише через сім днів після смерті попереднього наймача. Звідси випливає, що втручання в цій справі не може розглядатися як «передбачене законом» згідно з пунктом 2 статті 8 Конвенції. Відповідно, мало місце порушення статті 8 Конвенції. У світлі цього висновку, у Суду немає необхідності вирішувати питання про те, чи було це втручання «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення однієї з цілей, перелічених в пункті 2 статті 8 (PROKOPOVICH v. RUSSIA, № 58255/00, § 40 - 45, ЄСПЛ, від 18 листопада 2004 року).

При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).

Касаційний суд вже звертав увагу на те, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Про добровільність виселення може свідчити самостійне звільнення особою спірного приміщення. Виселення в позасудовому порядку не допускається. Наприклад:

(1) у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року в справі № 362/48/18 (провадження № 61-9366св19) вказано, що «оскільки гуртожиток «Кристал» за адресою: АДРЕСА_4 є комунальною власністю Васильківської територіальної громади в особі Васильківської міської ради, то належним відповідачем за позовом є Васильківська міська рада Київської області, а не виконавчий комітет Васильківської міської ради Київської області. За таких обставин, встановивши, що позивача було виселено із спірного приміщення в позасудовому порядку, зробив обґрунтований висновок про задоволення позову в частині позовних вимог до Васильківської міської ради Київської області. Натомість апеляційний суду скасував законне та обґрунтоване рішення суду першої інстанції в цій частині.

(2) у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 червня 2021 року в справі № 159/4007/20-ц (провадження № 61-2315св21) зазначено, що: «згідно з частинами п`ятою та шостою статті 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні позову ОСОБА_1, суди попередніх інстанцій не звернули уваги на те, що позивач вселилася до спірної квартири як дочка попереднього власника - ОСОБА_3, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, тобто відсутні підстави вважати, що вона самоправно зайняла спірне житлове приміщення. При цьому позивача було самоуправно виселено із спірного приміщення в позасудовому порядку, що є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. Ураховуючи зазначене, колегія суддів вважає, що вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням підлягають задоволенню».

(3) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 жовтня 2021 року у справі № 522/21745/19 (провадження № 61-4551св21) вказано, що: «суди не врахували, що: фізична особа може мати декілька місць проживання; виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку; про добровільність виселення може свідчити самостійне звільнення особою спірного приміщення, в тому числі й від речей. Суди не перевірили: аргументів позову про виселення позивача із спірного приміщення в позасудовому порядку та щодо неправомірного виселення позивача із спірної квартири»;

(4) у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 листопада 2023 року у справі № 755/3459/22 (провадження № 61-12542св23) зазначено, що: «відповідач зробив неможливим доступ позивачки до житла в якому вона проживала, а суди не перевірили аргументів позову про виселення позивачки із спірного приміщення в позасудовому порядку; суди не врахували, що: фізична особа може мати декілька місць проживання; виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку; про добровільність виселення може свідчити самостійне звільнення особою спірного приміщення, в тому числі й від речей; суди не врахували, що вимога визнати позивача такою, що не втратила право користування житловим приміщенням сама по собі не забезпечує відновлення прав позивача внаслідок її примусового виселення із спірного приміщення в позасудовому порядку; при розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору враховуючи, що припинення права особи на користування житлом має бути оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції, а права власника цього житла захищені статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. За таких обставин суди зробили передчасний висновок щодо відмови в задоволенні позовної вимоги зобов`язати відповідача не чинити перешкоди користуванні та володінні житловим приміщенням».

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками (див., зокрема, постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 серпня 2018 року у справі № 545/3728/16-ц (провадження № 61-9958св18)).

Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року).

Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (частина четверта статті 82 ЦПК України).

Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені (частина п`ята статті 82 ЦПК України).

Преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17)).

Преюдиціальне значення у справі надається обставинам, встановленим судовими рішеннями, а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно ті обставини, які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло своє відображення у мотивувальній частині судового рішення. Преюдиціальні факти відрізняються від оцінки іншим судом обставин справи (див. пункт 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року у справі № 917/1345/17 (провадження № 12-144гс18)).

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (частини перша-третя статті 89 ЦПК України).

У справі, що переглядається:
при зверненні із позовом ОСОБА_1 , яка діє від свого імені та в інтересах малолітньої дитини ОСОБА_2 , посилалася на те, що мати позивачки ОСОБА_5 була власником квартири АДРЕСА_1 (далі - квартира). Позивачі були зареєстровані та проживали у цій квартирі. Позивачі були протиправно зняті з реєстрації місця проживання. Також позивачку з її малолітнім сином було незаконно виселено, а тому вона просила вселити її та її сина у зазначену квартиру;
при задоволенні вимоги про вселення суди послалися на те, що під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача. Вселення позивачів у квартиру відбулось зі згоди колишнього власника житла ОСОБА_5 ще до набуття ОСОБА_3 права власності на вказану квартиру (17 вересня 2014 року), питання про їх виселення підлягало вирішенню у визначеному законом порядку, проте ОСОБА_3 як новий власник у встановленому законом порядку право ОСОБА_1 та її малолітнього сина ОСОБА_2 користуватися нерухомим майном не оспорила. Суди вказали, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом;
суди встановили, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 були правомірно вселені у спірну квартиру за згодою колишнього власника житла ОСОБА_5 ; відповідачка ОСОБА_3 була обізнана про наявність у позивачів права користування нерухомим майном та про реєстрацію їх місця проживання за відповідною адресою;
суди врахували, що виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Про добровільність виселення може свідчити самостійне звільнення особою спірного приміщення. Виселення в позасудовому порядку не допускається;
суди встановили, що ОСОБА_1 та її син ОСОБА_2 виселені протиправно, оскільки судове рішення про їх виселення відсутнє. 

За таких обставин суди зробили обґрунтований висновок про вселення позивачів.

Необґрунтованими є доводи касаційної скарги про те, що суд апеляційної інстанції, при відмові у витребуванні доказів не сприяв всебічному, повному та об`єктивному з`ясуванню всіх обставин справи. Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_3 , яка була належним чином повідомленою про розгляд справи судом першої інстанції та особисто, і через свого представника користувалась на власний розсуд передбаченими ЦПК України правами (подавала заяви, скарги, знайомилась із матеріалами справи, приймала участь у судових засіданнях), долучених до апеляційної скарги доказів не подавала, а надаючи такі до апеляційного суду, причин їх несвоєчасного подання не наводить та не заявляє клопотання про поновлення строку на їх подання. За таких обставин апеляційний суд зробив обґрунтований висновок про відсутність правових підстав для прийняття нових доказів на стадії апеляційного перегляду справи.

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Правило про те, що «не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань» стосується випадків, коли такі недоліки не призводять до порушення основних засад (принципів) цивільного судочинства (див. постанову Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2022 року в справі № 522/18010/18 (провадження № 61-13667сво21)).

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Доводи касаційної скарги не дають підстав для висновку, що судові рішення в оскарженій частині ухвалені з неправильним застосуванням норм матеріального права та порушенням норм процесуального праваі зводяться до переоцінки доказів у справі, що знаходиться поза межами повноважень касаційного суду.У зв`язку з чим, касаційний суд вважає, що касаційну скаргу належить залишити без задоволення, судові рішення в оскарженій частині - без змін, а тому сплачений судовий збір за подання касаційної скарги покладається на особу, яка її подала.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду 

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 залишити без задоволення.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 30 вересня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 07 жовтня 2025 року у частині задоволених позовних вимог про вселення залишити без змін.

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий В. І. Крат

Судді: Д. А. Гудима

І. О. Дундар

Є. В. Краснощоков

П. І. Пархоменко