ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 червня 2026 року 
м. Київ
cправа № 910/7601/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду:
Картере В.І. - головуючий, Жуков С.В., Пєсков В.Г., 
за участю секретаря судового засідання Заріцької Т.В.,
представників учасників справи: 
Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" - Іванова С.О.,
Керуючої реструктуризацією - не з`явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк"
на постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 (колегія суддів у складі: Отрюх Б.В. - головуючий, Остапенко О.М., Сотніков С.В.)
та ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 в частині невизнання кредиторських вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" (суддя Омельченко Л.В.)
у справі №910/7601/25
за заявою ОСОБА_1 
про неплатоспроможність,
ВСТАНОВИВ:
Хід розгляду справи та стислий зміст заяви
1. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2025, зокрема, відкрито провадження у справі про неплатоспроможність ОСОБА_1 (далі - Боржник), введено процедуру реструктуризації його боргів, встановлено мораторій на задоволення вимог кредиторів, призначено керуючою реструктуризацією арбітражну керуючу Дикаленко Аліну Віталіївну.
2. 13.08.2025 Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ "ПриватБанк", Банк) звернулося до Господарського суду міста Києва із заявою про визнання грошових вимог до Боржника у розмірі 4943503,54 грн.
3. У заяві кредитор просив визнати грошові вимоги до Боржника та включити їх до реєстру вимог кредиторів, посилаючись на невиконання зобов`язань за кредитним договором, виконання яких було забезпечено договором поруки, укладеним із Боржником, а також договором про надання банківських послуг шляхом підписання Боржником заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг.
Фактичні обставини справи, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій
4. 20.11.2007 між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №Д07-02-145МК, відповідно до умов якого позичальнику надано кредит у розмірі 36000,00 доларів США зі сплатою 16% річних та кінцевим терміном повернення до 05.11.2013. 
5. На забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 20.11.2007 між Банком та ОСОБА_1 укладено договір поруки №07-02-145П/2. 
6. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03.02.2010 у справі №2-312/1 стягнуто зі ОСОБА_2 на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 35372,65 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.02.2010 становило 282995,35 грн. 
7. 07.04.2008 між АТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1 укладено договір про надання банківських послуг шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, на підставі якого Банком відкрито картковий рахунок та встановлено кредитний ліміт.
8. У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 зобов`язань за вказаним договором Банк звернувся до суду, і рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 у справі №2-4202/10 зі ОСОБА_1 стягнуто 41438 грн заборгованості за договором від 07.04.2008, а також 500,00 грн витрат на правову допомогу.
9. Заявляючи кредиторські вимоги у цій справі, АТ КБ "ПриватБанк" посилалося на те, що рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 не виконано, а тому станом на 13.07.2025 заборгованість ОСОБА_1 за договором від 07.04.2008 становить 5087,23 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 210747,66 грн.
10. АТ КБ "ПриватБанк" зазначало, що станом на дату, яка передувала відкриттю провадження у справі про неплатоспроможність Боржника, заборгованість Боржника як поручителя за кредитним договором від 20.11.2007 становила 114243,82 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 4732755,88 грн, а за кредитним договором від 07.04.2008 становила 5087,23 доларів США, що за курсом НБУ еквівалентно 210747,66 грн.
11. Керуюча реструктуризацією Дикаленко А.В. заявлені Банком грошові вимоги не визнала, зазначивши про ненадання кредитором належних та достатніх доказів на підтвердження отримання позичальниками кредитних коштів, розміру заявленої заборгованості та підстав її нарахування. Крім того, керуюча реструктуризацією звертала увагу на відсутність належних доказів набрання законної сили рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 у справі №2-4202/10, а також зазначала про припинення поруки у зв`язку з непред`явленням кредитором вимог до поручителя у строки, визначені ст. 559 Цивільного кодексу ЦК України (далі - ЦК України).
12. Боржник також заперечив проти визнання грошових вимог Банку та зазначив, що порука за договором поруки №07-02-145П/2 від 20.11.2007 припинилася у зв`язку з непред`явленням кредитором вимог до поручителя у строки, визначені ч. 4 ст. 559 ЦК України. Щодо вимог за договором від 07.04.2008 Боржник вказував на відсутність доказів відкритого виконавчого провадження та примусового виконання рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010, а також на недоведеність існування непогашеної заборгованості у заявленому Банком розмірі.
Стислий зміст ухвали суду першої інстанції та постанови суду апеляційної інстанції
13. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2025, зокрема, відмовлено АТ КБ "ПриватБанк" у визнанні кредитором Боржника на загальну суму 4948348,34 грн, з яких 4943503,54 грн становили заявлені грошові вимоги, а 4844,80 грн - судовий збір.
14. Господарський суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог, вважаючи подані Банком докази недостатніми для підтвердження виникнення та розміру заявленої заборгованості.
15. Постановою Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 в частині відмови у визнанні грошових вимог Банку частково скасовано та ухвалено у відповідній частині нове рішення, яким визнано грошові вимоги АТ КБ "ПриватБанк" до Боржника у сумі 42675,32 грн, включено їх до реєстру вимог кредиторів Боржника, а також включено позачергово судовий збір у розмірі 4844,80 грн.
16. Господарський суд апеляційної інстанції виходив із того, що вимоги Банку у розмірі 42675,32 грн підтверджуються рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 у справі №2-4202/10, яким зі ОСОБА_1 стягнуто заборгованість за договором №б/н від 07.04.2008, а також наявними у справі доказами щодо відповідних кредитних правовідносин
17. Господарський суд апеляційної інстанції встановив, що матеріали справи містять копії виконавчих листів, виданих 28.12.2010 на виконання зазначеного рішення суду у справі №2-4202/10, що свідчить про набрання ним законної сили.
18. Водночас господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що після звернення Банку до суду з вимогою про дострокове стягнення кредитної заборгованості право кредитора нараховувати передбачені договором проценти, комісії та штрафні санкції припинилося, у зв`язку з чим визнав обґрунтованими лише вимоги у сумі, встановленій рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010.
19. Разом з тим господарський суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції про припинення поруки за договором поруки №07-02-145П/2 від 20.11.2007, укладеним у забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором №Д07-02-145МК від 20.11.2007, оскільки АТ КБ "ПриватБанк" не надало належних та допустимих доказів звернення до поручителя протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання. 
Стислий зміст вимог касаційної скарги та узагальнення доводів скаржника 
20. АТ КБ "ПриватБанк" (далі - скаржник) подало касаційну скаргу, в якій просить скасувати постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у частині невизнання грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк", ухвалити в оскаржуваній частині нове рішення, яким визнати грошові вимоги Банку до Боржника у розмірі 4943503,54 грн, включити їх до реєстру вимог кредиторів Боржника, а також включити позачергово судовий збір у розмірі 4844,80 грн.
21. Касаційна скарга подана з посиланням на п. 1 ч. 2 ст. 287 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України). Водночас доводи скаржника щодо неналежного дослідження судами попередніх інстанцій поданих доказів, зокрема щодо рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21.04.2015 у справі № 755/3445/15-ц та виконавчих документів, виданих на його виконання, підлягають оцінці також крізь призму п. 4 ч. 2 ст. 287 ГПК України у взаємозв`язку з п. 1 ч. 3 ст. 310 цього Кодексу. 
22. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження, скаржник посилається на неврахування господарським судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, у постановах від 30.08.2023 у справі №918/847/22 та від 03.04.2024 у справі №910/25640/14 щодо валюти зобов`язання, а також у постановах Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16 та від 28.01.2020 у справі №910/6981/19 щодо оцінки доказів та стандарту їх дослідження судами.
23. Касаційну скаргу мотивовано неправильним застосуванням господарськими судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема ст.ст. 554, 559, 599, 625, 629, 1054 ЦК України, а також порушенням норм процесуального права, зокрема ст.ст. 75, 86, 236, 326 ГПК України. 
24. Скаржник зазначає, що господарські суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували надані Банком докази на підтвердження існування кредитної заборгованості, не здійснили їх належної оцінки у сукупності та дійшли помилкового висновку про недоведеність заявлених грошових вимог. 
25. Скаржник також стверджує, що господарськими судами неправильно застосовано положення ч. 4 ст. 559 ЦК України щодо припинення поруки, оскільки умовами договору поруки сторони погодили строк її дії до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, що, на думку скаржника, виключає застосування шестимісячного строку, передбаченого зазначеною нормою. 
26. Крім того, скаржник посилається на те, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03.02.2010 у справі №2-312/1 та рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 у справі №2-4202/10 встановлено факт існування кредитної заборгованості та неналежного виконання Боржником зобов`язань за кредитними договорами, а тому відповідні обставини, на переконання Банку, є преюдиціальними відповідно до ч. 4 ст. 75 ГПК України та не потребують повторного доказування. 
27. Також скаржник зазначає, що після ухвалення судових рішень про стягнення заборгованості зобов`язання Боржника не припинились, оскільки відповідні судові рішення не були виконані, а заборгованість продовжувала нараховуватись відповідно до умов кредитних договорів та положень ст.ст. 599, 625, 1048 ЦК України. 
28. Скаржник наголошує, що господарські суди попередніх інстанцій безпідставно не врахували рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №755/3445/15-ц, яким заборгованість за договором №б/н від 07.04.2008 була стягнута саме у доларах США, а тому, на думку Банку, господарські суди помилково виходили з трансформації валютного зобов`язання у гривневе та безпідставно не визначили розмір вимог у гривневому еквіваленті за курсом НБУ станом на дату подання заяви з кредиторськими вимогами відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 45 Кодексу України з процедур банкрутства (далі - КУзПБ). 
29. Крім того, скаржник вважає, що господарські суди попередніх інстанцій не забезпечили повного та всебічного дослідження доказів, не надали оцінки усім заявленим Банком вимогам та дійшли помилкового висновку про недоведеність заявленої кредиторської заборгованості.
Узагальнений виклад позицій інших учасників справи 
30. Боржник подав відзив на касаційну скаргу, в якому просить відмовити у задоволенні касаційної скарги та залишити без змін судові рішення в частині відмови у визнанні грошових вимог Банку. 
31. Боржник зазначає, що рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03.02.2010 у справі №2-312/1 ухвалене щодо ОСОБА_2 як позичальника за кредитним договором, тоді як ОСОБА_1 не був відповідачем у вказаній справі, а тому, на думку Боржника, зазначене рішення не підтверджує наявність та розмір грошових вимог Банку саме до поручителя. 
32. Також Боржник вказує, що Банком не надано доказів звернення з позовом до поручителя за договором поруки №07-02-145П/2 від 20.11.2007, а тому вважає, що порука припинилась у зв`язку зі спливом строків, передбачених ст. 559 ЦК України. 
33. Крім того, Боржник зазначає, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03.02.2010 було звернуто стягнення на предмет застави - автомобіль Chrysler 300C, однак Банк не надав доказів щодо результатів реалізації предмета застави, розміру погашеної заборгованості та формування залишку боргу, заявленого у справі про неплатоспроможність.
34. Щодо вимог Банку за договором №б/н від 07.04.2008 Боржник зазначає, що рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 у справі №2-4202/10 вже було стягнуто заборгованість за цим договором, однак виконавчий лист, за твердженням Боржника, Банком до примусового виконання не пред`являвся. 
35. Боржник також наголошує, що у справах про банкрутство застосовується підвищений стандарт доказування кредиторських вимог, а тому вимоги кредитора мають підтверджуватись належними первинними документами та достатніми доказами існування і розміру заборгованості. На підтвердження зазначеного Боржник посилається, зокрема, на постанову Верховного Суду від 22.12.2022 у справі №910/14923/20.
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
Оцінка аргументів учасників справи і висновків судів першої та апеляційної інстанцій
36. Керуючись вимогами ст.ст. 14, 300 ГПК України, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права в межах доводів і вимог касаційної скарги.
37. Предметом касаційного перегляду є судові рішення в частині невизнаних грошових вимог Банку, заявлених на підставі кредитного договору №Д07-02-145МК від 20.11.2007 та договору про надання банківських послуг №б/н від 07.04.2008, за винятком вимог, визнаних постановою апеляційного господарського суду та неоскаржених у касаційному порядку.
38. У силу ч. 1 ст. 2 КУзПБ провадження у справах про банкрутство регулюється цим Кодексом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законами України. Застосування положень Господарського процесуального кодексу України та інших законодавчих актів України здійснюється з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.
39. Статтею 113 КУзПБ передбачено, що провадження у справах про неплатоспроможність боржника - фізичної особи, фізичної особи - підприємця здійснюється в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб, з урахуванням особливостей, встановлених Книгою п`ятою "Відновлення платоспроможності фізичної особи" КУзПБ.
40. За визначенням, наведеним у ст. 1 КУзПБ, грошове зобов`язання (борг) - зобов`язання боржника сплатити кредитору певну грошову суму відповідно до цивільно-правового правочину (договору) та на інших підставах, передбачених законодавством України. 
41. Відповідно до положень ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, у тому числі з договорів та інших правочинів.
42. Зокрема, згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 
43. За змістом ч. 1 ст. 122 КУзПБ, подання кредиторами грошових вимог до боржника та їх розгляд керуючим реструктуризацією у справі про неплатоспроможність фізичної особи або фізичної особи - підприємця здійснюються в порядку, визначеному цим Кодексом для юридичних осіб.
44. Конкурсні кредитори за вимогами, що виникли до дня відкриття провадження у справі про банкрутство, зобов`язані подати до господарського суду письмові заяви з вимогами до боржника, а також документи, що їх підтверджують, протягом 30 днів з дня офіційного оприлюднення оголошення про відкриття провадження у справі про банкрутство (ч. 1 ст. 45 КУзПБ). 
45. Виходячи з принципу диспозитивності та змагальності господарського судочинства, заявник сам визначає докази, які, на його думку, підтверджують заявлені вимоги, та несе ризик наслідків, пов`язаних недоведенням обґрунтованості таких вимог. 
46. Заявлені у справі про банкрутство грошові вимоги можуть підтверджуватися первинними документами (угодами, накладними, рахунками, актами виконаних робіт тощо), що свідчать про цивільно-правові відносини сторін та підтверджують заборгованість боржника перед кредитором, або рішенням юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення такого спору (висновки наведені у постановах Верховного Суду від 20.06.2019 у справі №915/535/17, від 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19).
47. Згідно з усталеною практикою Верховного Суду щодо порядку розгляду кредиторських вимог у справі про банкрутство, ролі та обов`язків суду на цій стадії провадження у справі про банкрутство під час розгляду заявлених грошових вимог суд користується правами та повноваженнями, наданими йому процесуальним законом; суд самостійно розглядає кожну заявлену грошову вимогу, перевіряє її відповідність чинному законодавству та за результатами такого розгляду визнає або відхиляє частково чи повністю грошові вимоги кредитора (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18, 25.06.2019 у справі №922/116/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18, від 07.11.2019 у справі №904/9024/16).
48. У справі про банкрутство господарський суд не розглядає по суті спори стосовно заявлених до боржника грошових вимог, а лише встановлює наявність або відсутність відповідного грошового зобов`язання боржника шляхом дослідження первинних документів (договорів, накладних, актів тощо) та / або рішення юрисдикційного органу, до компетенції якого віднесено вирішення відповідного спору (постанови Верховного Суду від 26.02.2019 у справі №908/710/18, від 15.10.2019 у справі №908/2189/17).
49. У попередньому засіданні господарський суд зобов`язаний перевірити та надати правову оцінку усім вимогам кредиторів до боржника незалежно від факту їх визнання чи відхилення боржником (постанови Верховного Суду від 15.10.2019 у справі №908/2189/17, від 24.10.2019 у справі №910/10542/18).
50. При цьому для унеможливлення загрози визнання судом у справі про банкрутство фіктивної кредиторської заборгованості до боржника, суду слід розглядати заяви з кредиторськими вимогами із застосуванням засад змагальності сторін у справі про банкрутство у поєднанні з детальною перевіркою підстав виникнення грошових вимог кредиторів до боржника, їх характеру, розміру та моменту виникнення. У разі виникнення мотивованих сумнівів сторін у справі про банкрутство щодо обґрунтованості кредиторських вимог, на заявника таких кредиторських вимог покладається обов`язок підвищеного стандарту доказування задля забезпечення перевірки господарським судом підстав виникнення таких грошових вимог, їх характеру, встановлення розміру та моменту виникнення цих грошових вимог (постанови Верховного Суду від 07.10.2020 у справі №914/2404/19, від 28.01.2021 у справі №910/4510/20).
51. Верховний Суд, зокрема, у постанові від 22.12.2022 у справі №910/14923/20 наголосив, що для запобігання визнанню необґрунтованих вимог до боржника та порушенню цим прав його кредиторів до доведення обставин, пов`язаних із виникненням заборгованості боржника-банкрута, пред`являються підвищені вимоги.
52. Сутність підвищеного стандарту доказування у справах про банкрутство полягає, зокрема, в такому:
- перевірка обґрунтованості та розміру вимог кредиторів здійснюється судом незалежно від наявності розбіжностей щодо цих вимог між боржником та особами, які мають право заявляти відповідні заперечення, з одного боку, та кредитором, що заявив грошові вимоги до боржника, з іншого боку;
- при визнанні вимог кредиторів у справі про банкрутство слід виходити з того, що визнаними можуть бути лише вимоги, щодо яких подано достатні докази наявності та розміру заборгованості;
- під час розгляду заяви кредитора з грошовими вимогами до боржника у справі про банкрутство визнання боржником або арбітражним керуючим обставин, якими кредитор обґрунтовує свої вимоги (ч. 1 ст. 75 ГПК України), саме по собі не звільняє іншу сторону від необхідності доведення таких обставин в загальному порядку.
53. Розглядаючи кредиторські вимоги, суд у силу приписів ст.ст. 45-47 КУзПБ має належним чином дослідити сукупність поданих заявником доказів (договори, накладні, акти, судові рішення, якими вирішено відповідний спір тощо), перевірити їх, надати оцінку наявним у них невідповідностям (за їх наявності), та аргументам, запереченням щодо цих вимог, з урахуванням чого з`ясувати чи є відповідні докази підставою для виникнення у боржника грошового зобов`язання (висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 10.02.2020 у справі №909/146/19, від 27.02.2020 у справі №918/99/19, від 29.03.2021 у справі №913/479/18).
54. Правовий висновок про обґрунтованість відмови суду у визнанні грошових вимог до боржника внаслідок неподання заявником належних і достатніх документальних доказів відповідного зобов`язання при поданні заяви про визнання таких вимог сформульовано Верховним Судом, зокрема, у постанові від 23.04.2019 у справі №910/21939/15.
55. Оскільки спірні правовідносини щодо поруки виникли у 2007 році, до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення таких правовідносин. 
56. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України у зазначеній редакції за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. 
57. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у відповідній редакції у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. 
58. Частиною 4 ст. 559 ЦК України у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. 
59. Господарські суди першої та апеляційної інстанцій установили, що рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03.02.2010 у справі №2-312/1 встановлено наявність заборгованості позичальника за кредитним договором №Д07-02-145МК від 20.11.2007. Водночас зазначене рішення не встановлює чинності або обсягу відповідальності ОСОБА_1 як поручителя, оскільки він не був відповідачем у справі №2-312/1.
60. При цьому господарськими судами попередніх інстанцій установлено, що умовами п. 14 договору поруки №07-02-145П/2 від 20.11.2007 сторони погодили, що порука діє до повного виконання позичальником та/або поручителем основного зобов`язання. 
61. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 22.08.2018 у справі №2-1169/11, від 10.04.2019 у справі №604/156/14-ц, від 19.06.2019 у справі №523/8249/14-ц, від 03.07.2019 у справі №1519/2-3165/11, від 26.05.2020 у справі №638/13683/15-ц, а Верховний Суд у постанові від 04.07.2023 у справі №2-1268/11 дійшли висновку, що умова договору поруки про її дію до повного виконання зобов`язань не є встановленим сторонами строком припинення поруки у розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України, оскільки відповідно до ст. 251 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. При цьому передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк є преклюзивним, а тому його сплив зумовлює припинення поруки та, відповідно, припинення права кредитора на реалізацію вимог до поручителя. Під пред`явленням вимоги до поручителя у розумінні ч. 4 ст. 559 ЦК України слід розуміти пред`явлення до нього позову у судовому порядку протягом установленого законом строку.
62. Установивши відсутність належних та допустимих доказів звернення АТ КБ "ПриватБанк" до Боржника як поручителя протягом шести місяців із дня настання строку виконання основного зобов`язання, господарські суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про припинення поруки за договором поруки №07-02-145П/2 від 20.11.2007. 
63. Доводи касаційної скарги про те, що погодження сторонами умови про дію поруки до повного виконання забезпеченого зобов`язання виключало застосування положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, обґрунтовано відхилені господарськими судами попередніх інстанцій як такі, що суперечать наведеним вище правовим висновкам Великої Палати Верховного Суду.
64. Верховний Суд відхиляє доводи касаційної скарги, обґрунтовані посиланням на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 03.02.2010 у справі № 2-312/1, як на самостійну та достатню підставу для визнання заявлених кредиторських вимог до Боржника як поручителя. 
65. За змістом ч. 4 ст. 75 ГПК України преюдиційне значення мають лише ті обставини, які безпосередньо встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили. 
66. Як установили господарські суди попередніх інстанцій, рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 03.02.2010 у справі №2-312/1 встановлено факт існування кредитних правовідносин, порушення позичальником зобов`язань за кредитним договором та розмір заборгованості станом на дату ухвалення відповідного рішення суду. 
67. Водночас зазначеним рішенням не вирішувались питання щодо обсягу та чинності відповідальності Боржника як поручителя, оскільки ОСОБА_1 не був стороною у справі №2-312/1. 
68. Отже, Верховний Суд погоджується з висновками господарських судів попередніх інстанцій про припинення поруки за договором поруки №07-02-145П/2 від 20.11.2007 та відсутність підстав для визнання заявлених АТ КБ "ПриватБанк" грошових вимог до Боржника як поручителя за кредитним договором №Д07-02-145МК від 20.11.2007.
69. У цій частині доводи касаційної скарги не спростовують правильності висновків господарських судів попередніх інстанцій та зводяться до незгоди скаржника з установленими господарськими судами обставинами та наданою їм правовою оцінкою.
70. Верховний Суд звертає увагу, що постанова господарського суду апеляційної інстанції в частині визнання грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк" до Боржника у розмірі 42675,32 грн та включення їх до реєстру вимог кредиторів, а також в частині включення позачергово судового збору у розмірі 4844,80 грн не оскаржується, а тому відповідно до ст. 300 ГПК України не є предметом касаційного перегляду.
71. Отже, предметом перевірки Верховного Суду у цій частині є виключно правильність висновків господарських судів щодо відмови у визнанні решти заявлених Банком вимог за договором №б/н від 07.04.2008.
72. Обґрунтовуючи касаційну скаргу, скаржник посилається, зокрема, на висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 30.08.2023 у справі №918/847/22 та від 03.04.2024 у справі №910/25640/14, щодо збереження валютного характеру грошового зобов`язання після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості в гривні.
73. За доводами скаржника, господарські суди попередніх інстанцій фактично виходили з трансформації визначеного в іноземній валюті грошового зобов`язання у зобов`язання в національній валюті та не врахували висновків Верховного Суду про те, що саме по собі ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості не змінює валюту зобов`язання, а розмір кредиторських вимог у справі про банкрутство підлягає визначенню відповідно до абз. 4 ч. 2 ст. 45 КУзПБ за офіційним курсом Національного банку України на дату подання заяви з грошовими вимогами до боржника.
74. При цьому Верховний Суд зазначає, що доводи скаржника щодо неврахування наведених висновків Верховного Суду безпосередньо пов`язані з його посиланнями на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №755/3445/15-ц, яким, за твердженням Банку, було встановлено розмір заборгованості саме в іноземній валюті.
75. Верховний Суд звертає увагу, що Банк, обґрунтовуючи кредиторські вимоги за договором №б/н від 07.04.2008, посилався не лише на рішення Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 у справі №2-4202/10, а й на заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №755/3445/15-ц.
76. За доводами Банку, на підтвердження зазначених обставин ним подавалися копія заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21.04.2015 у справі № 755/3445/15-ц та виконавчі листи, видані на його виконання. Зі змісту оскаржуваних судових рішень не вбачається, що суди попередніх інстанцій перевірили наявність цих документів у матеріалах справи та надали їм правову оцінку..
77. Крім того, на наявність рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №755/3445/15-ц, його преюдиційне значення та необхідність врахування встановлених ним обставин Банк посилався і в апеляційній скарзі.
78. Водночас господарські суди попередніх інстанцій не надали оцінки доводам Банку щодо значення заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №755/3445/15-ц для підтвердження заявлених кредиторських вимог, не з`ясували співвідношення цього рішення з рішенням Заводського районного суду міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 17.12.2010 у справі №2-4202/10, а також не перевірили доводи сторін щодо виконання відповідних судових рішень та строків пред`явлення виконавчих документів до виконання.
79. Верховний Суд також враховує усталену практику Великої Палати Верховного Суду, відповідно до якої після пред`явлення кредитором вимоги про дострокове повернення кредиту або ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості строк виконання основного зобов`язання вважається таким, що настав, а право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється. 
80. Зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі №444/9519/12 та від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц зазначено, що після спливу визначеного договором строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку, а права кредитора в охоронних правовідносинах забезпечуються положеннями ст. 625 ЦК України.
81. Верховний Суд зауважує, що незалежно від наявності судового рішення про стягнення заборгованості кредитор не звільняється від обов`язку доведення актуального розміру заявлених вимог, зокрема з урахуванням часткового виконання відповідного судового рішення, повернення або повторного пред`явлення виконавчих документів, можливого погашення боргу та формування залишку заборгованості. 
82. Верховний Суд також враховує, що Боржник заперечував проти заявлених Банком вимог, посилаючись, зокрема, на відсутність відкритого виконавчого провадження та сплив строку пред`явлення виконавчих документів до виконання. 
83. Разом з тим господарські суди попередніх інстанцій не встановили обставин пред`явлення до виконання виконавчих документів, виданих на виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №755/3445/15-ц, не дослідили перебіг виконавчого провадження, а також не встановили обставин щодо дотримання чи пропуску строку пред`явлення відповідних виконавчих документів до виконання. 
84. Подібний підхід викладено Верховним Судом у постанові від 30.04.2026 у справі №911/1217/25, в якій зазначено, що під час розгляду заявлених кредиторських вимог господарський суд зобов`язаний дослідити обставини виконання судових рішень, надати оцінку доказам часткового погашення заборгованості та встановити актуальний розмір непогашених вимог кредитора. Невстановлення таких обставин свідчить про передчасність висновків щодо розміру кредиторських вимог та є підставою для передачі справи на новий розгляд.
85. Верховний Суд ураховує висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 11.02.2026 у справі №754/511/23, відповідно до яких сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання та відмова суду в його поновленні не припиняють матеріального зобов`язання, однак свідчать про втрату вимогою примусового захисту. У такому разі добровільне виконання боргу не є безпідставним, але відповідна вимога не може бути реалізована у примусовому порядку.
86. З урахуванням наведеного, а також висновків Верховного Суду у постанові від 22.08.2024 у справі №916/735/23, господарські суди попередніх інстанцій мали перевірити обставини пред`явлення виконавчих документів до виконання, перебіг виконавчих проваджень, наявність чи відсутність рішень про поновлення строків та правові наслідки цих обставин для заявлених Банком кредиторських вимог.
87. Водночас у справі, що переглядається, господарські суди попередніх інстанцій не встановили обставин пред`явлення до виконання виконавчих документів, виданих на виконання рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №755/3445/15-ц, не дослідили перебіг відповідного виконавчого провадження та не встановили наявність чи відсутність підстав для висновку про втрату кредитором можливості примусового виконання зазначеного судового рішення.
88. Враховуючи наведене, доводи Боржника щодо відсутності відкритого виконавчого провадження та спливу строку пред`явлення виконавчих документів до виконання мали істотне значення для правильного вирішення заявлених грошових вимог та потребували належного дослідження і правової оцінки господарськими судами попередніх інстанцій. 
89. За відсутності встановлення зазначених обставин господарські суди були позбавлені можливості надати належну правову оцінку доводам як Банку, так і Боржника щодо наявності та розміру заявлених кредиторських вимог.
90. Верховний Суд враховує, що у постановах Верховного Суду від 30.08.2023 у справі №918/847/22 та від 02.12.2025 у справі №918/95/25 звернуто увагу, що саме по собі ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості у національній валюті не свідчить автоматично про припинення валютного характеру зобов`язання, а відповідні висновки мають робитися з урахуванням змісту судового рішення, умов договору, заявлених кредитором вимог та його подальшої поведінки.
91. Разом з тим господарські суди попередніх інстанцій не встановили, у якій валюті були заявлені вимоги Банку під час розгляду справи №2-4202/10, чи містило рішення у цій справі висновок про валютний еквівалент заборгованості, чи оскаржував Банк визначення суми боргу у гривні, а також не надали оцінки доводам Банку щодо рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №755/3445/15-ц, яким, за твердженням скаржника, заборгованість була визначена в іноземній валюті.
92. За таких обставин Верховний Суд позбавлений можливості перевірити правильність доводів касаційної скарги щодо застосування висновків Верховного Суду, викладених у зазначених постановах, без встановлення наведених обставин судами попередніх інстанцій.
93. За наведених обставин Верховний Суд вважає передчасними висновки господарських судів попередніх інстанцій щодо відмови у визнанні кредиторських вимог Банку за договором №б/н від 07.04.2008 у частині, що перевищує вже визнані та неоскаржувані вимоги у розмірі 42675,32 грн.
94. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази.
95. Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень та доводів касаційної скарги, наведені порушення процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення питання про наявність або відсутність підстав для визнання заявлених кредиторських вимог у розмірі 168072,34 грн. Ця сума становить різницю між заявленими Банком вимогами за договором №б/н від 07.04.2008 у розмірі 210747,66 грн та вимогами у розмірі 42675,32 грн, які вже визнані апеляційним господарським судом і не є предметом касаційного перегляду.
96. Встановлення зазначених обставин потребує дослідження доказів, оцінки їх у сукупності та встановлення фактичних даних, що відповідно до ст. 300 ГПК України виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції.
97. Під час нового розгляду справи суду першої інстанції необхідно врахувати викладене у цій постанові та надати мотивовану оцінку доводам і доказам сторін у межах заявлених кредиторських вимог. Зокрема, суду необхідно перевірити правомірність включення до складу кредиторських вимог процентів, пені, комісії та інших нарахувань після звернення Банку з вимогою про дострокове стягнення заборгованості та/або після ухвалення судових рішень про її стягнення, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
98. Відповідно до ст. 309 ГПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 300 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
99. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 308 ГПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій повністю або частково і передати справу повністю або частково на новий розгляд.
100. Згідно з ч. 3 ст. 310 ГПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є, зокрема, порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.
101. Верховний Суд дійшов висновку, що господарські суди попередніх інстанцій правильно застосували положення ч. 4 ст. 559 ЦК України та дійшли обґрунтованого висновку про припинення поруки за договором поруки №07-02-145П/2 від 20.11.2007, у зв`язку з чим підстав для скасування судових рішень у цій частині немає.
102. Водночас під час вирішення питання щодо решти заявлених АТ КБ "ПриватБанк" кредиторських вимог за договором №б/н від 07.04.2008 у розмірі 168072,34 грн господарські суди не надали оцінки рішенню Дніпровського районного суду міста Києва від 21.04.2015 у справі №755/3445/15-ц, виконавчим документам, виданим на його виконання, а також доводам Банку щодо значення зазначених доказів для визначення розміру заявлених вимог, що унеможливило повне встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення спору в цій частині. Отже, судові рішення господарських судів у наведеній частині підлягають скасуванню з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції.
103. Постанова Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 в частині визнання грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк" до Боржника у розмірі 42675,32 грн, включення їх до реєстру вимог кредиторів Боржника та включення позачергово судового збору у розмірі 4844,80 грн не оскаржується та не переглядається Верховним Судом.
Судові витрати
104. Відповідно до ч. 14 ст. 129 ГПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює судове рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
105. Оскільки у цій справі Верховний Суд частково скасовує судові рішення господарських судів попередніх інстанцій та передає справу в частині невизнаних грошових вимог АТ КБ "ПриватБанк", заявлених на підставі договору №б/н від 07.04.2008, на новий розгляд до суду першої інстанції, остаточний розподіл судових витрат, пов`язаних з розглядом цієї частини спору, у тому числі витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг, має бути здійснений господарським судом першої інстанції за результатами нового розгляду справи.
106. З огляду на викладене Верховний Суд не здійснює розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом судових рішень у касаційному порядку.
Керуючись статтями 300, 308, 309, 310, 314, 315-317 Господарського процесуального кодексу України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" задовольнити частково.
2. Постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 та ухвалу Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 у справі №910/7601/25 у частині невизнання грошових вимог Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", заявлених на підставі договору про надання банківських послуг №б/н від 07.04.2008, у розмірі 168072,34 грн скасувати.
3. Справу №910/7601/25 у скасованій частині передати на новий розгляд до Господарського суду міста Києва. 
4. В іншій частині, що була предметом касаційного перегляду, постанову Північного апеляційного господарського суду від 18.02.2026 залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя В. Картере

Судді С. Жуков

В. Пєсков