П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
————————————————————————
О К Р Е М А Д У М К А
судді П`ятого апеляційного адміністративного суду Федусика А.Г.

08 травня 2026 р.	м. Одеса	Справа № 420/5347/24	

В провадженні колегії суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі судді-доповідача – Федусика А.Г., суддів: Семенюка Г. В., Шляхтицького О.І. перебувала справа за заявою ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області, третя особа: Державна судова адміністрація України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 08 травня 2026 року відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_1 про перегляд за виключними обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року.
Вважаю таку позицію апеляційного суду помилковою, з урахуванням наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Територіального управління Державної судової адміністрації України в Одеській області (далі – ТУ ДСА), третя особа: Державна судова адміністрація України (далі – ДСА) та просив:
- визнати протиправними дії ТУ ДСА щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 20 травня 2022 року по 30.11.22 року включно; 
- зобов`язати ТУ ДСА нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 20 травня 2022 року по 30 листопада 2022 року включно. 
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправними дії ТУ ДСА щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 суддівської винагороди за період з 20.05.2022 року по 11.11.2022 року включно.
Зобов`язано ТУ ДСА нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 20.05.2022 року по 11.11.2022 року включно.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року в частині не нарахування та не виплати суддівської винагороди за період з 19 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року та зобов`язання ТУ ДСА нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 19 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року – скасовано, а адміністративний позов в цій частині залишено без розгляду. В інший частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року – залишено без змін.
12.01.2026 року ОСОБА_1 звернувся до апеляційного суду з заявою про перегляд за виключними обставинами постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2025 року.
Заява обґрунтована тим, що Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 15 січня 2026 року відкрито провадження за вказаною заявою ОСОБА_1 . 
Враховуючи те, що постановою П`ятого апеляційного суду скасовано рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21 січня 2025 року в частині не нарахування та не виплати суддівської винагороди за період з 19 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року та зобов`язання ТУ ДСА нарахувати та виплатити ОСОБА_1 суддівську винагороду за період з 19 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року та залишено без розгляду позовні вимоги за цей період, перегляду за виключними обставинами підлягає постанова суду саме в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року.
Відповідно до ч.1 ст.361 КАС України судове рішення, яким закінчено розгляд справи і яке набрало законної сили, може бути переглянуто за нововиявленими або виключними обставинами.
Згідно п.1 ч.5 ст.361 КАС України підставами для перегляду судових рішень у зв`язку з виключними обставинами є встановлена Конституційним Судом України неконституційність (конституційність) закону, іншого правового акта чи їх окремого положення, застосованого (не застосованого) судом при вирішенні справи, якщо рішення суду ще не виконане.
Приймаючи постанову від 21 травня 2025 року апеляційний суд виходив з того, що останній строк подачі позову був 01.10.2023 року, тобто три місяця з моменту скасування призупинення строків, передбачений частиною 1 статті 233 КЗпП, а тому позивачем тримісячний строк для звернення до суду, передбачений зазначеній вказаною нормою закону, пропущений без поважних причин.
Так, Рішенням Конституційного Суду України від 11 грудня 2025 року у справі №1-7/2024(337/24) за конституційним поданням Верховного Суду щодо відповідності Конституції України (конституційності) частини першої статті 233 КЗпП України (справа щодо строків звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат) визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Цим рішенням визначено, що частина перша статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Конституційний Суд зазначив, що визнання законодавцем права працівника на своєчасне отримання винагороди за працю та юридичне регулювання його захисту у спосіб установлення, зокрема, кримінальної відповідальності за умисну невиплату заробітної плати, не може компенсувати обмеження доступу працівника до судового захисту, який слід оцінювати з урахуванням потреби в забезпеченні реальної можливості ефективного захисту порушених прав працівника.
Отже, законодавством України визначено, що працівник (сторона, яка перебуває у трудових правовідносинах) має право на отримання заробітної плати за виконану роботу, врегульовано періодичність її виплати (гарантовано одержання винагороди за працю навіть у тих випадках, коли затримка виплати заробітної плати пов`язана з об`єктивними труднощами, що виникають у роботодавця), а також передбачено юридичну відповідальність роботодавця за порушення строків виплати працівникові заробітної плати або виплату не в повному обсязі. Водночас законодавство України не передбачає кінцевого строку існування обов`язку роботодавця щодо виплати заробітної плати за виконану працівником роботу та інших належних працівникові виплат (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до чинного законодавства, зокрема в разі звільнення), а також не встановлює граничної часової межі, за якою припиняється суб`єктивне право працівника на отримання невиплачених сум заробітної плати. Право працівника на судовий захист у сфері оплати праці не залежить від факту нарахування йому відповідних грошових виплат, тому в разі порушення законодавства про оплату праці працівник зберігає право звернутися до суду про стягнення заробітної плати та інших належних йому виплат.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат без урахування того, що трудові відносини тривають (обов`язку роботодавця щодо своєчасної виплати заробітної плати), обмежує право на своєчасне одержання винагороди за працю, що суперечить частині сьомій статті 43 Конституції України.
Трудові права підлягають захисту в конституційному вимірі. Зокрема, частина сьома статті 43 Конституції України встановлює, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Винагорода за працю безпосередньо пов`язана з людською гідністю та соціальною справедливістю, адже право на винагороду за працю є складовою права на працю і водночас гарантією поваги до людської гідності. Обмеження можливості працівника вимагати належну винагороду за працю в судовому порядку під час дії трудових відносин фактично нівелює цю гарантію.
У сфері трудових відносин працівник перебуває в економічному та організаційному підпорядкуванні від роботодавця. Така підпорядкованість може ускладнити своєчасне звернення до суду для захисту права на оплату праці, тому нерідко працівники утримуються від подання позову під час дії трудових відносин через побоювання тиску, погіршення умов праці чи можливого звільнення.
Таке законодавче регулювання не враховує балансу інтересів сторін у трудових правовідносинах, суперечить принципу рівності та спричиняє юридичну невизначеність, яка позбавляє працівника ефективного захисту гарантованого Конституцією України права на своєчасне одержання винагороди за працю.
У вказаному рішенні Конституційний Суд також наголосив, що якщо працівник пропустив тримісячний строк звернення до суду, обов`язок роботодавця щодо виплати заробітної плати та інших належних працівникові виплат і право працівника на одержання винагороди за працю не припиняються, тоді як дієвість та ефективність способів поновлення права працівника на одержання винагороди за працю, зокрема у спосіб стягнення заборгованості в судовому порядку, зазнає суттєвого обмеження, оскільки не передбачено поновлення пропущеного строку. Працівник може опинитися в невигідному юридичному становищі, коли після спливу встановленого оспорюваними приписами Кодексу тримісячного строку відповідне право не підлягатиме захисту судом, а подальше отримання працівником сум заробітної плати значною мірою залежатиме від бажання роботодавця виплатити заборгованість в позасудовому порядку.
Законодавець, установлюючи тримісячний строк для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, не врахував, що зобов`язання щодо виплати винагороди за працю є триваючим, призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав працівника, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України. Така законодавча конструкція ставить працівника, який перебуває у трудових відносинах, у менш захищене становище порівняно зі звільненим працівником, що суперечить принципу рівності та гарантії ефективного судового захисту.
Отже, установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Враховуючи Рішення Конституційного Суду України №1-р/2025 від 11.11.2025 у справі №1-7/2024(337/24), вважаю, що позивачем не порушено строку звернення до суду з цими позовними вимогами, оскільки з моменту ухвалення вказаного Рішення застосуванню підлягає попередня редакція названої статті, яка не обмежувала строк звернення до суду із відповідними вимогами.
Відповідно до позиції Європейського Суду з прав людини основною складовою права на суд є право доступу, в тому розумінні, що особі має бути забезпечена можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, і що з боку держави не повинні чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.
Зокрема, статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено право людини на доступ до правосуддя, а ст.13 Конвенції - ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення.
Верховний Суд неодноразово наголошував, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19).
Крім цього, ст.7 КАС України фактично зобов`язує суд не застосовувати закон чи інший нормативний акт, які суперечать Конституції України.
Резюмуючи усе вищевикладене, вважаю, що позовна заява була подана позивачем в межах встановленого законом строку та позовні вимоги за період з 19 липня 2022 року по 30 листопада 2022 року підлягають розгляду по суті та, з урахуванням визнання Конституційним Судом України законодавчого обмеження тримісячним строком на звернення до суду таким, що не відповідає Конституції України, постанова суду в частині залишених без розгляду позовних вимог повинна бути переглянута судом за виключними обставинами, оскільки в іншому випадку це призводить до порушення права позивача на доступ до правосуддя в зазначеній частині позовних вимог на підставі Закону, який визнано неконституційним.

Суддя А.Г. Федусик