ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 травня 2026 року	справа № 380/5198/26	
Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Брильовського Р.М. розглянувши у письмовому провадженні в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування рішення, 

встановив:
На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_2 ), у якій просить суд: 
- визнати протиправним та скасувати рішення уповноваженої службової особи ІНФОРМАЦІЯ_2 від 22.02.2026, прийняте у пункті пропуску «Краківець», про відмову ОСОБА_1 у перетинанні державного кордону України;
- стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивача судові витрати, у тому числі, суму судового збору та витрати на професійну правничу допомогу.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ОСОБА_1 працює у ТОВ «Виробничо-комерційна компанія «Спецмаш» посаді менеджера із збуту, що підтверджується наказом про прийняття на роботу. Наказом від 17.02.2026 № 29-ВД його направлено у службове відрядження до м. Варшава (Республіка Польща) строком з 21.02.2026 по 07.03.2026 з метою врегулювання питань щодо усунення недоліків у раніше поставленій продукції компанії GPGROUP POLAND. Вказані обставини також підтверджуються посвідченням про відрядження та листом-запрошенням польської сторони від 26.01.2026 № 58. Між ТОВ «ВКК «Спецмаш» та GPGROUP POLAND укладено контракт № 18/01/2024 від 18.01.2024 на поставку обладнання. У зв`язку з претензією польської компанії щодо невідповідності продукції стандартам EN 16486:2014, DIN 30730:2016 та DIN 30720-2:2016 сторони погодили проведення ремонту, уклавши договір № 31/10/2024 від 31.10.2024. Виконання ремонтних робіт та приведення продукції у відповідність до стандартів підтверджується протоколом № 104 від 04.11.2025, а також проформами-інвойсами, оформленими для митних процедур. Позивач є заброньованим військовозобов`язаним до 12.03.2026, що підтверджується відповідними відомостями з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів. 22.02.2026 у пункті пропуску «Краківець» позивач надав документи, що підтверджували його особу, трудові відносини, службове відрядження, господарську мету поїздки, договірні відносини з іноземним контрагентом, проведення ремонтних робіт та наявність бронювання. Незважаючи на це, уповноваженою службовою особою ДПСУ було прийнято рішення про відмову у виїзді без належного мотивування. Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся із цим позовом до суду.
Ухвалою судді від 25 березня 2026 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ( військова частина НОМЕР_2 ) ( далі – відповідач ) подав до суду відзив на позовну заяву, в якому з наведеними позивачем у позовній заяві обставинами та вимогами не погоджується повністю. Зазначає про те, що право на вільний виїзд за межі України в умовах воєнного стану може бути тимчасово обмежене відповідно до статей 33, 64 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Закону України «Про прикордонний контроль», Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та Правил перетинання державного кордону, затверджених постановою КМУ № 57. 22.02.2026 позивач прибув до пункту пропуску «Краківець» для виїзду за кордон, однак уповноваженою службовою особою ДПСУ йому було відмовлено у перетинанні державного кордону у зв`язку з непідтвердженням мети поїздки під час здійснення прикордонного контролю та оцінки ризиків. Відповідач наголошує, що прикордонний контроль включає не лише перевірку наявності документів, а й перевірку достовірності та відповідності відомостей, зокрема шляхом опитування особи. Сам факт наявності документів про бронювання чи службове відрядження не є безумовною підставою для виїзду за кордон, оскільки рішення про надання дозволу на перетин кордону приймається уповноваженою службовою особою ДПСУ за результатами всіх заходів прикордонного контролю. Оскаржуване рішення оформлено відповідно до вимог наказу МВС України № 457 від 05.06.2023 та містить необхідні нормативні й фактичні підстави його прийняття. Відповідач вважає, що законодавство не зобов`язує прикордонний орган деталізувати у рішенні всі обставини оцінки ризиків чи мотиви непідтвердження мети поїздки. Крім того, відповідач зазначає, що рішення про відмову у перетинанні державного кордону є актом індивідуальної дії разового застосування, дія якого вичерпується фактом його виконання та не створює для позивача юридичної заборони на майбутній виїзд за наявності належних підстав. Посилаючись на практику Верховного Суду, відповідач вказує, що обмеження права на виїзд під час воєнного стану є співмірним, передбаченим законом та таким, що переслідує легітимну мету захисту державної безпеки та публічного інтересу. Відтак, просить відмовити у задоволенні позовних вимог.
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив у якому зазначає про таке. Уповноважена службова особа ДПСУ під час здійснення прикордонного контролю має право перевіряти документи та встановлювати наявність підстав для перетину державного кордону. Водночас такі повноваження повинні реалізовуватись виключно в межах та у спосіб, визначених законом. Наявність права на перевірку документів не надає прикордонному органу права приймати формальні, шаблонні чи немотивовані рішення. Предметом спору є правомірність рішення від 22.02.2026 про відмову у перетинанні державного кордону України, мотивованого лише загальною фразою про «непідтвердження мети поїздки». Оскаржуване рішення не містить конкретної норми закону, яка унеможливлювала виїзд Позивача, не визначає, яких саме документів бракувало, та не містить оцінки документів, фактично поданих Позивачем. Позивач надав належний пакет документів, що підтверджував службову мету виїзду та реальність відрядження, зокрема наказ і посвідчення про відрядження, контракт, претензійні матеріали, договір та інші супровідні документи. Водночас Відповідач не спростував належність, допустимість чи достовірність цих доказів і не надав жодного належного доказу на підтвердження тверджень про нібито непідтвердження Позивачем мети поїздки під час усного опитування. У матеріалах відзиву відсутні пояснення, протоколи, рапорти, відеофіксація чи інші докази, що суперечить вимогам ст. 77 КАС України щодо обов`язку сторони довести обставини, на які вона посилається. Посилання Відповідача на форму рішення як підставу для відсутності конкретизації причин відмови є безпідставним, оскільки підзаконний акт не може звужувати вимоги ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» щодо обов`язкової вмотивованості рішення. Законність індивідуального акта оцінюється виходячи з мотивів, зазначених у рішенні на момент його прийняття, а не з пояснень, наданих під час судового розгляду. Правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 12.11.2024 у справі № 380/11916/22, підтверджує, що рішення про відмову у перетинанні державного кордону повинно бути конкретним, чітким, обґрунтованим та вмотивованим. Відсутність у рішенні конкретної правової підстави та визначення документів, яких нібито бракувало, свідчить про його невідповідність вимогам закону. Посилання Відповідача на дискреційні повноваження не виправдовує прийняття немотивованого рішення. Оцінка документів не є правом діяти довільно, а повинна здійснюватися із дотриманням принципу рівності перед законом та недопущенням вибіркового підходу. Також безпідставними є доводи про одноразовий характер спірного рішення. Частина 3 ст. 14 Закону України «Про прикордонний контроль» та ст. 5 КАС України прямо передбачають право особи оскаржити та вимагати скасування такого рішення в судовому порядку.
Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.
ОСОБА_1 працює у ТОВ «Виробничо-комерційна компанія «Спецмаш» на посаді менеджера із збуту з 09.02.2026, що підтверджується наказом про прийняття на роботу № 17-к-0000000294 від 09.02.2026.
Наказом ТОВ «ВКК «Спецмаш» від 17.02.2026 № 29-ВД позивача направлено у службове відрядження до м. Варшава (Республіка Польща) строком на 15 днів з 21.02.2026 по 07.03.2026. З метою обговорення та вирішення питання щодо усунення недоліків у раніше поставленій продукції компанії GP Group Poland.
Відповідно до витягу про бронювання та відомостями з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів Позивач є заброньованим військовозобов`язаним до 12.03.2026.
22.02.2025 позивач прибув до пункту пропуску «Краківець» з метою виїзду з України.
Рішенням від 22.02.2026 позивачу відмовлено в перетині державного кордону України у зв`язку з не підтвердженням мети поїздки за кордон в період дії на території України воєнного стану.
Позивач вважає таку відмову протиправною, відтак звернувся із вказаним позовом до суду.
При прийнятті рішення суд керується такими нормами права.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Правові основи здійснення прикордонного контролю, порядок його здійснення, умови перетинання державного кордону України визначені Законом України "Про прикордонний контроль" від 05.11.2009 № 1710-VI (в редакції Закону на момент прийняття оскаржуваного рішення (далі – Закон № 1710-VI).
Відповідно до частини першої статті 2 Закону № 1710-VI прикордонний контроль - державний контроль, що здійснюється Державною прикордонною службою України, який включає комплекс дій і систему заходів, спрямованих на встановлення законних підстав для перетинання державного кордону особами, транспортними засобами і переміщення через нього вантажів.
Згідно з частиною 2 цієї статті прикордонний контроль здійснюється з метою протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон.
Частинами 3-5 статті 2 Закону № 1710-VI встановлено, що прикордонний контроль здійснюється щодо: 1) осіб, які перетинають державний кордон; 2) транспортних засобів, що перевозять через державний кордон осіб та вантажі; 3) вантажів, що переміщуються через державний кордон.
Прикордонний контроль включає: 1) перевірку документів; 2) огляд осіб, транспортних засобів, вантажів; виконання доручень правоохоронних органів України 4) перевірку виконання іноземцями, особами без громадянства умов перетинання державного кордону у разі в`їзду в Україну, виїзду з України та транзитного проїзду територією України; 5) реєстрацію іноземців, осіб без громадянства та їх паспортних документів у пунктах пропуску через державний кордон; 6) перевірку автомобільних транспортних засобів з метою виявлення викрадених.
Прикордонний контроль забезпечується шляхом: 1) установлення режиму в пунктах пропуску через державний кордон та здійснення контролю за його додержанням; 2) застосування технічних засобів прикордонного контролю, використання службових собак та інших тварин; 3) створення і використання баз даних про осіб, які перетнули державний кордон, вчинили правопорушення, яким не дозволяється в`їзд в Україну або яким тимчасово обмежено право виїзду з України, про недійсні, викрадені і втрачені паспортні документи, а також інших передбачених законом баз даних; 4) спостереження за транспортними засобами і в разі потреби їх супроводження; 5) здійснення адміністративно-правових, а також оперативно-розшукових заходів; 6) організації і забезпечення взаємодії з підприємствами, установами та організаціями, діяльність яких пов`язана з міжнародним сполученням; 7) координації дій контрольних органів і служб.
Відповідно до частин 1-3 статті 6 Закону № 1710-VI перетинання особами, транспортними засобами державного кордону і переміщення через нього вантажів здійснюються лише за умови проходження прикордонного контролю та з дозволу уповноважених службових осіб Державної прикордонної служби України, а у випадках, визначених цим Законом, - посадових осіб Державної прикордонної служби України, якщо інше не передбачено цим Законом.
Початком здійснення прикордонного контролю особи, транспортного засобу, вантажу є момент подання особою паспортного, інших визначених законодавством документів для перевірки уповноваженій службовій особі Державної прикордонної служби України.
Пропуск осіб через державний кордон здійснюється уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України за дійсними паспортними документами, а у передбачених законодавством України випадках також за іншими документами. Пропуск транспортних засобів, вантажів через державний кордон здійснюється після проходження всіх передбачених законом видів контролю на державному кордоні.
Частиною 4 статті 6 даного закону визначено, що прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону особою, транспортним засобом, вантажем.
Згідно з частинами 1-2 статті 7 Закону № 1710-VI паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону. У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.
Як слідує з частини 1 статті 14 Закону № 1710-VI іноземцю або особі без громадянства, які не відповідають одній чи кільком умовам перетинання державного кордону на в`їзд в Україну або на виїзд з України, зазначеним у частинах першій, третій статті 8 цього Закону, а також громадянину України, якому відмовлено у пропуску через державний кордон при виїзді з України у зв`язку з відсутністю документів, необхідних для в`їзду до держави прямування, транзиту, в передбачених законодавством випадках або у зв`язку з наявністю однієї з підстав для тимчасового обмеження його у праві виїзду за кордон, визначених статтею 6 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України", відмовляється у перетинанні державного кордону лише за обґрунтованим рішенням уповноваженої службової особи підрозділу охорони державного кордону із зазначенням причин відмови. Уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону про прийняте рішення доповідає начальнику органу охорони державного кордону. Таке рішення набирає чинності невідкладно. Рішення про відмову у перетинанні державного кордону оформляється у двох примірниках. Один примірник рішення про відмову у перетинанні державного кордону видається особі, яка підтверджує своїм підписом на кожному примірнику факт отримання такого рішення. У разі відмови особи підписати рішення про це складається акт.
Відповідно до частин 2, 3 статті 14 Закону № 1710-VI форма рішення про відмову у перетинанні державного кордону встановлюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у справах охорони державного кордону.
Особа, якій відмовлено у перетинанні державного кордону, має право оскаржити відповідне рішення згідно із Законом України "Про звернення громадян" або до суду. Оскарження зазначеного рішення не зупиняє його дії. Оскаржене рішення може бути скасовано чи змінено начальником органу охорони державного кордону або скасовано та визнано нечинним судом.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21.01.1994 № 3857-XII (далі – Закон України № 3857-XII) регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд з України і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Відповідно до частин 1, 2 статті 1 Закону України № 3857-XII громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених таким Законом, та в`їхати в Україну.
На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов`язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається.
Стаття 2 Закону України № 3857-XII встановлює, що документами, що дають право громадянину України на виїзд з України і в`їзд в Україну, є: паспорт громадянина України для виїзду за кордон; дипломатичний паспорт України; службовий паспорт України; посвідчення особи моряка; посвідчення члена екіпажу; посвідчення особи на повернення в Україну (дає право на в`їзд в Україну).
У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів, зазначених у частині першій зазначеної статті, для виїзду з України і в`їзду в Україну можуть використовуватися інші документи.
Згідно зі статтею 3 Закону України № 3857-XII перетинання громадянами України державного кордону України здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон України після пред`явлення одного з документів, зазначених у статті 2 вказаного Закону.
Правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до Закону України № 3857-XII та інших законів України.
На виконання статті 3 Закону України № 3857-XII постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 25.08.2010 № 724) затверджено Правила перетинання державного кордону громадянами України (тут і надалі у редакції, чинній станом на час виникнення спірних правовідносин; далі Правила перетинання державного кордону громадянами України), які визначають порядок перетинання громадянами України державного кордону.
Згідно з пунктом 2-8 Правил у разі введення в Україні воєнного стану пропуск громадян України чоловічої статі віком від 18 до 60 років, які прямують для перевезення медичних вантажів, вантажів гуманітарної допомоги, з числа осіб, зазначених у пунктах 2-1, 2-6, 2-9, 2-14, 2-20 цих Правил, здійснюється уповноваженими особами Держприкордонслужби за умови виконання такими особами цих Правил.
Предметом спірних правовідносин в даній справі є правомірність рішення щодо відмови в перетинанні державного кордону України громадянину України ОСОБА_1 , однак, сторона позивача вважає, що оскаржуване рішення не було належно обґрунтованим.
Прикордонний контроль вважається закінченим після надання уповноваженою службовою особою Державної прикордонної служби України дозволу на перетинання державного кордону або після доведення до відома відповідної особи рішення про відмову у перетинанні державного кордону.
Тобто уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України під час процедури прикордонного контролю здійснюють перевірку документів, наданих для перетину державного кордону, а також проводять опитування осіб котрі прямують через державний кордон, для підтвердження мети такої поїздки.
При цьому у статті 7 Закону України «Про прикордонний контроль», зазначено, що паспортні та інші документи громадян України, іноземців та осіб без громадянства, які перетинають державний кордон, перевіряються уповноваженими службовими особами Державної прикордонної служби України з метою встановлення їх дійсності та приналежності відповідній особі. При цьому з`ясовується наявність або відсутність підстав для тимчасової відмови особі у перетинанні державного кордону.
У ході перевірки документів уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України використовують технічні засоби контролю для пошуку ознак підробки у документах, здійснюють пошук необхідної інформації у базах даних Державної прикордонної служби України, а також за результатами оцінки ризиків проводять опитування осіб, які прямують через державний кордон.
Уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з урахуванням результатів оцінки ризиків можуть проводити повторну перевірку документів осіб, які перетинають державний кордон.
Відповідно до частини 1 пункту 11 статті 6 Закону України «Про прикордонний контроль» під оцінкою ризиків розуміється діяльність, що провадиться службовими особами Державної прикордонної служби України, спрямована на встановлення ймовірності порушення особою законодавства у сфері безпеки державного кордону.
Відповідно до розділу 1 частини 2 абзацу 1 Інструкції з проведення аналізу ризиків у Державній прикордонній службі України, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України від 11.12.2017 № 1007, аналіз ризиків, це сукупність процедур і методів обробки інформації з метою визначення наявних та потенційно можливих ризиків у сфері безпеки державного кордону. Аналіз ризиків є невід`ємною складовою інтегрованого управління кордонами.
Тобто, уповноважені службові особи Державної прикордонної служби України з метою оцінки ризиків, в ході перевірки документів для встановлення підстав на право перетинання державного кордону України, під час процедури прикордонного контролю окрім здійснення перевірки документів, проводять опитування осіб котрі прямують через державний кордон, для підтвердження мети такої поїздки з наданих на паспортний контроль документів.
Взаємозалежність підтвердження мети прямування, залежить від наданих особою під час перетинання державного кордону документів, тобто під час процедури опитування (обізнаності особи щодо інформації зазначеної в документі(ах)) та у разі коли відомості, що стали відомі під час перевірки документів та в ході опитування особи - розбігаються, такі ознаки вказують на реагування профілів ризику (зазначені заходи є метою здійснення прикордонного контролю та здійснюється задля протидії незаконному переміщенню осіб через державний кордон, незаконній міграції, торгівлі людьми, а також незаконному переміщенню зброї, наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, боєприпасів, вибухових речовин, матеріалів і предметів, заборонених до переміщення через державний кордон), а отже, недостатньо лише самого факту наявності документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон, оскільки підтвердження мети поїздки є невід`ємною складовою здійснення прикордонного контролю, а тому надання дозволу на перетин державного кордону України є можливим, після усіх необхідних заходів здійснення прикордонного контролю.
Таким чином, окрім документів, що підтверджують підставу для виїзду за кордон, потрібно підтвердити також мету поїздки, що є невід`ємною складовою здійснення прикордонного контролю, а тому надання дозволу на перетин державного кордону України є можливим, після усіх необхідних заходів здійснення прикордонного контролю.
Як встановлено судом, відповідно до Правил № 57 не підтвердження мети поїздки є підставою для прийняття рішення про відмову в перетині держаного кордону на підставі частини 1 статті 14 Закону № 1710-VI.
Здійснюючи прикордонний контроль, відповідач дійшов висновку, що позивачем не підтверджена мета поїздки за кордон 22.02.2026 у період дії на території України воєнного стану, що у свою чергу не дало змогу уповноваженим посадовим особам прийняти рішення про надання дозволу на перетин державного кордону України позивачу.
Тому рішення, прийняте лейтенантом ОСОБА_2 22.02.2026, є правомірним.
Суд зазначає, що форма рішення про відмову в перетині державного кордону, затверджена наказом Міністерства внутрішніх справ України від 05 червня 2023 року № 457.
Зміст та форма оскаржуваного рішення від 22.02.2026 повністю відповідає цьому нормативному акту.
Суд зазначає, що розгляд питань, що пов`язані із в`їздом чи виїздом осіб в Україну чи за її межі є виключною компетенцію посадових осіб державної прикордонної служби та її посадових осіб, в тому числі прийняття рішень про відмову в перетині державного кордону.
Щодо твердження позивача про необґрунтованість рішення про відмову в перетині державного кордону, суд зазначає таке. Розгляд питань, що пов`язані із в`їздом чи виїздом осіб в Україну чи за її межі є виключною компетенцією посадових осіб Державної прикордонної служби України, в тому числі прийняття рішень про відмову в перетині державного кордону.
У цьому випадку питання обґрунтованості рішення слід трактувати не як опис підстав у самому рішенні, форма якого цього не передбачає. Суд вважає, що поняття обґрунтованості рішення про відмову в перетині державного кордону в контексті спірних правовідносин означає, що воно повинно ґрунтуватись на вимогах закону, що в цьому випадку є доведеним з боку відповідача.
Суд звертає увагу, що враховуючи вимоги законодавства, рішення про те, чи підтвердила особа мету поїздки оцінюється виключно посадовою особою державної прикордонної служби (дискреційні повноваження).
Суд також враховує, що позивач є заброньованим військовозобов`язаним до 12.03.2026, що підтверджується витягом про бронювання та відомостями з Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, посвідчення про відрядження та лист-запрошення іноземного контрагента не є безумовною підставою для перетину кордону, оскільки таке рішення приймається виключно посадовими особами державної прикордонної служби в кожному конкретному випадку, на підставі повного пакету поданих документів.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що зміст Правил № 57 передбачає, що підтвердження мети поїздки є необхідною умовою для надання дозволу на перетин кордону. Факт наявності документів, що підтверджують підставу для виїзду, не є тотожнім підтвердженню мети поїздки в розумінні законодавства. 
Також суд наголошує про те, що Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24.02.2022 № 2102-IХ, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради Національної безпеки і оборони України, постановлено: ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб; у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30 - 34, 38, 39, 41 - 44, 53 Конституції України, а також вводитися тимчасові обмеження прав і законних інтересів юридичних осіб в межах та обсязі, що необхідні для забезпечення можливості запровадження та здійснення заходів правового режиму воєнного стану, які передбачені частиною першою статті 8 Закону України Про правовий режим воєнного стану.
Строк дії військового стану на даний час неодноразово продовжувався та діє станом на час розгляду справи.
Зважаючи на викладені положення, враховуючи Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», гарантоване статтею 33 Конституцією України право вільно залишати територію України під час воєнного стану може бути обмежене.
Поруч із цим необхідно підкреслити, що спірне рішення вичерпало свою дію фактом його виконання, внаслідок чого, за наявності на те законних підстав, які дійсно надають право позивачу на перетин державного кордону на виїзд з України, оскаржуване рішення жодним чином не створить перешкод для перетину кордону України.
Верховний Суд у постанові від 31.08.2023 у справі № 380/572/23 зауважив, що з метою встановлення балансу між військовими потребами держави і обмеженням права громадянина на пересування в умовах дії особливого правового режиму воєнного стану, суб`єкти владних повноважень особливо повинні дотримуватися принципів статті 2КАС України, дія яких у цей період не обмежується і не скасовується.
За вказаних обставин суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Виходячи із заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та доказів, зібраних у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позов слід відмовити повністю.
Згідно з ч. 1 ст. 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Згідно з ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Керуючись ст.ст.6-10, 14, 72-77, 90, 132, 159, 241-246, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

вирішив:
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( військова частина НОМЕР_2 ) ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) про визнання протиправним та скасування рішення – відмовити повністю.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя	Брильовський Роман Михайлович